Dödligt virus

Clive Cussler och Jack Du Brul

Dödligt virus

Originalets titel: Plague Ship

Copyright © 2008 by Sandecker, RLLLP

Översättning: Bo Samuelsson

Copyright © Jentas A/S, 2020

Layout: Jentas A/S

ISBN 978-87-428-0220-5 e-bok

ISBN 978-87-428-0221-2 e-ljud

www.jentas.com

www.must-read.se

Mångfaldigande av innehållet i denna bok, helt eller delvis, är enligt lagen om upphovsrätt förbjudet utan medgivande av förlaget. Förbudet gäller varje form av mångfaldigande genom tryckning, kopiering, bandinspelning, elektronisk lagring och spridning etc.

–––

Många anser att den största omfördelningen av rikedom i mänsklighetens historia skedde när digerdöden drog fram över Europa och en tredjedel av befolkningen dog. Jordegendomar slogs samman, vilket skapade förutsättningar för en högre levnadsstandard, inte bara för jordägarna utan också för dem som arbetade på gårdarna. Den här händelsen var den enskilt viktigaste faktorn bakom uppkomsten av renässansen och ledde så småningom fram till att Europa fick världsherravälde.

Vi förökar oss till döds:

Hur överbefolkningen kommer att rasera civilisationen,

av dr Lydell Cooper, 1981

Prolog

BARENTS HAV

NORR OM NORGE

29 APRIL 1943

Den bleka fullmånen stod lågt över horisonten och skapade bländande reflexer i havet. Eftersom vintern ännu inte övergått i vår hade solen fortfarande inte gått upp det här året. I stället förblev den dold bakom jordytans krökning, likt ett svagt glödande löfte som smög fram längs gränsen mellan himmel och hav, medan jorden snurrade kring sin lutande axel. Det skulle dröja en månad innan solen visade sig helt, och när den väl gjorde det skulle den inte försvinna igen förrän till hösten. Så såg dagens och nattens märkliga kretslopp ut ovanför Polcirkeln.

På grund av den nordliga latituden borde vattnen i Barents hav vara igenfrusna och omöjliga att passera under större delen av året. Men havet hade välsignats med varmt vatten som strömmade upp från tropikerna i form av Golfströmmen. Det var den här starka strömmen som gjorde Skottland och de nordligaste delarna av Norge beboeliga, och som höll Barents hav isfritt och farbart även under den kallaste vintern. Av den anledningen var det här den huvudsakliga rutten för krigsmateriel som transporterades i konvoj från USA:s outtröttliga fabriker till det hårt ansatta Sovjetunionen. Och i likhet med många andra farleder — till exempel Engelska kanalen eller Gibraltar sund -hade det blivit en flaskhals och därmedockså ett perfekt ställe att slå till för vargflockarna från Kriegsmarine och för kustbaserade Schnellboote - de snabbgående torpedbåtarna.

Ubåtarna var långt ifrån slumpmässigt utplacerade. Det hade gjorts med samma beräkning som när en schackmästare flyttar sina pjäser. Man hade samlat all tillgänglig information om beväpning, hastighet och destination för fartygen som trafikerade Nordatlanten, för att kunna ha ubåtar utplacerade och redo att slå till.

Från baser i Norge och Danmark övervakades havet av flygplan som spanade efter konvojer av handelsfartyg och via radio skickade deras positioner till flottbaserna så att ubåtarna kunde ligga och lurpassa på sina byten. Under de första krigsåren hade ubåtarna ett nästan fullkomligt övertag på haven och oräkneliga fartyg hade sänkts utan nåd. Trots eskort av kryssare och jagare kunde de allierade inte göra mycket mer än att spela med, fastän oddsen var dåliga — vart hundrade fartyg som försökte ta sig igenom blev sänkt. Man spelade ett högt spel med besättningarnas liv som insats, och dessa sjömän i handelsflottan fick betala ett lika högt pris som de stridande enheterna vid fronten.

Det skulle komma att ändras den här natten.

Det fyrmotoriga Focke-Wulf Fw 200 Kondor var ett stort plan — tjugotre meter långt och med ett vingspann på nästan trettiotre meter. Planet hade konstruerats före kriget för att användas som passagerarplan av Lufthansa, men hade snabbt rekvirerats för militärt bruk, både för transporter och som spaningsplattform med stor räckvidd. Kondorens räckvidd på fyra tusen kilometer gjorde det möjligt för planet att hålla sig i luften i många timmar och jaga allierade fartyg långt från kusterna.

Under 1941 hade Kondoren använts som attackplan och utrustats med fyra stycken tvåhundrafemtiokilosbomber under vingarna, men efter att man råkat ut för några svåra nederlag användes det nu enbart som spaningsflygplan och höll sig en bra bit ovanför de allierades luftvärnseld under sina patrulleringsuppdrag.

Planets pilot, Franz Lichtermann, var irriterad och tyckte att det var enformigt att timme efter timme spana ner mot havet där det inte syntes några spår. Han önskade att han hade ingått i en jaktflygdivision och deltagit i det riktiga kriget, inte flugit ett par tusenmeter ovanför den iskalla intigheten och hoppats på att upptäcka allierade fartyg som någon annan skulle sänka. När de befann sig på basen höll Lichtermann hårt på den militära disciplinen och förväntade sig detsamma från sina mannar. Men när de var ute på patrulluppdrag och minuterna tänjdes ut som gummi, så tillät han sin femmannabesättning att uppträda lite mer informellt.

”Det där borde underlätta”, sa han i komradion och nickade med huvudet i riktning mot det bländande månskenet.

”Eller så döljer reflexerna kölvattnet efter en konvoj”, svarade hans andrepilot, Max Ebelhardt, med sin sedvanliga pessimism.

”När havet är så här lugnt kommer vi att upptäcka dem även om de har stannat för att fråga om vägen.”

”Vet vi säkert om det finns nån härute?” Frågan kom från besättningens yngste medlem, Ernst Kessler. Kessler var Kondorens akterskytt och han satt hopkrupen i den bakre delen av gondolen som löpte under flygplanets buk. Från sin plats bakom plexiglasskyddet kunde han inte se något annat över kulsprutans pipa än det som planet redan hade flugit över.

”Divisionschefen sa att en ubåt som hade återvänt från ett patrulluppdrag hade upptäckt minst hundra fartyg för två dar sen ovanför Färöarna”, sa Lichtermann till sin besättning. ”Fartygen var på väg åt norr, så de måste vara härute nånstans.”

”Det är mer troligt att ubåtens befälhavare ville ha nåt att rapportera, efter att ha missat med alla sina torpeder”, knorrade Ebelhardt, och grimaserade sedan han tagit en klunk av det ljumma surrogatkaffet.

”Jag skulle helst bara vilja upptäcka dem, och sen sänka dem”, sa Ernst Kessler. Den unge mannen var knappt arton år, och han hade hyst förhoppningar om att bli läkare innan han blivit inkallad. Eftersom han kom från en fattig familj på landsbygden i Bayern, var hans chanser till en kvalificerad utbildning obefintliga, men det hindrade honom inte från att tillbringa sina lediga stunder med näsan över olika medicinska tidskrifter.

”Det är inte rätt inställning hos en tysk krigare”, förmanade Lichtermann milt. Han var tacksam för att de aldrig hade råkat ut för någon fientlig attack. Han tvivlade på att Kessler skulle hanerver att öppna eld med sin kulspruta, men pojken var den ende besättningsmedlemmen som klarade att sitta bakåtvänd i timme efter timme utan att bli illamående.

Lichtermann tänkte på alla män som stupade på östfronten, och på hur stridsvagnarna och planen som skeppades till ryssarna fördröjde Moskvas ofrånkomliga fall. Han skulle mer än gärna sänka några fartyg själv.

Ännu en händelselös timme släpade sig fram och männen kikade ut i natten i hopp om att få syn på konvojen. Ebelhardt knackade Lichtermann på axeln och pekade på loggen. Även om den främre skytten, som stod på knä längst fram i gondolen under planets buk, formellt sett var deras navigatör så beräknade Ebelhardt deras flygtid och kurs, och nu signalerade han att det var dags för dem att vända och söka av ett nytt stråk.

Lichtermann justerade sidrodret och gjorde en varsam babordssväng, utan att en enda gång flytta blicken från horisonten, samtidigt som månen tycktes flytta sig över himlen.

Ernst Kessler berömde sig av att ha de skarpaste ögonen ombord på planet. Som barn hade han dissekerat döda djur han hittat runt familjens gård för att lära sig deras anatomi och jämföra med det han såg i böcker. Han visste att hans skarpa syn och hans stadiga händer skulle göra honom till en utmärkt läkare. Hans sinnen var emellertid lika användbara för att hitta en fientlig konvoj.

Med tanke på hans bakåtvända arbetsplats borde det inte ha varit han som upptäckte konvojen, men det var det. När planet la sig på sidan fångades hans uppmärksamhet av en onaturlig ljusglimt — ett plötsligt, vitt sken långt från det reflekterade månskenet.

”Kapten!” skrek Kessler i komradion. ”Styrbordssidan, bäring omkring tre hundra.”

”Vad såg du?” Den nedärvda rysningen inför jakten gav skärpa åt Lichtermanns röst.

”Jag är inte säker, kapten. Nånting. Nån sorts ljusblänk.”

Lichtermann och Ebelhardt ansträngde sig för att se i mörkret där unge Kessler hade gjort sin iakttagelse, men där fanns inget att se.

”Är du säker?” frågade piloten.

”Ja, kapten”, svarade Kessler och försökte låta säker på sin sak. ”Det var när vi vände. Vinkeln ändrades, och jag är säker på att jag såg nåt.”

”Konvojen?” frågade Ebelhardt barskt.

”Jag kan inte avgöra det”, erkände Ernst.

”Josef, blås liv i radion”, sa Lichtermann och beordrade främre skytten till hans andrahandssyssla, samtidigt som han än en gång lutade planet. Piloten ökade gaspådraget och brummandet stegrades när propellrarna slet sönder luften.

Med en kikare framför ögonen spanade Ebelhardt ner mot det mörka havet. Eftersom de susade fram i trehundratjugo kilometer i timmen, borde han få syn på konvojen i vilket ögonblick som helst. Men när sekunderna blev till en minut och ingenting uppenbarade sig, sänkte han kikaren igen. ”Måste ha varit en våg”, sa han utan att sätta på mikrofonen, så det var bara Lichtermann som hörde.

”Det skulle jag inte vara så säker på”, svarade Lichtermann. ”Kessler ser i mörkret som en jävla katt.”

De allierade hade lyckats väl med att måla på förvirrande kamouflagemönster på sina lastfartyg för att förhindra att de blev upptäckta från ytan. Men inget kunde dölja en konvoj om natten, eftersom kölvattnen som bildades bakom båtarna lyste vita mot havet.

”Det var som fan”, mumlade Ebelhardt tyst, och pekade sedan genom rutan.

Först var det bara en stor grå fläck på det mörka vattnet, men när de flög närmare fick det grå skarpare konturer och blev till dussintals parallella vita linjer, lika tydliga som kritstreck på svarta tavlan. Det var kölvattnen efter en armada av fartyg, som färdades österut så fort de kunde. Från Kondorens höjd såg fartygen lika tungfotade ut som en elefanthjord i rörelse.

Focke-Wulfen flög ännu närmare, tills månens vassa sken gjorde det möjligt för besättningen att skilja de långsammare lastbåtarna och tankfartygen från de smala kölvattnen från jagarna som var utplacerade likt vakter längs konvojens båda flanker. De såg hur en av jagarna snabbt avancerade utmed styrbordssidan av konvojen, med röken vällande ut ur de två skorstenarna. När jagaren nådde tätenpå konvojen, saktade den ner igen och lät handelsfartygen passera förbi — något som de allierade kallade för ”indianlopp”. Och när jagaren återigen befann sig vid slutet av den flera kilometer långa konvojen, accelererade den på nytt, i ett oupphörligt kretslopp. På det sättet krävdes färre krigsfartyg för att ge skydd åt konvojerna.

”Det måste vara två hundra fartyg därnere”, uppskattade Ebel hardt.

”Tillräckligt för att de röda ska kunna fortsätta kriga i några månader till”, instämde piloten. ”Josef, hur går det med radion?”

”Jag hör inget annat än eterstörningar.”

Störningarna var ett välkänt problem när man befann sig så långt ovanför polcirkeln. Laddade partiklar som träffade jordens magnetfält drogs ner mot marken vid polerna och gick illa åt radions elektronrör.

”Vi markerar vår position”, sa Lichtermann, ”och skickar en radiorapport när vi kommer närmare basen. Hallå, Ernst. Bra jobbat. Vi skulle ha vänt bort härifrån och missat konvojen, om det inte hade varit för dig.”

”Tack, kapten.” Det hördes tydligt på pojkens svar hur stolt han var.

”Jag vill ha en mer exakt beräkning av konvojens storlek, och en grov uppskattning av dess hastighet.”

”Vi får inte komma så nära att jagarna öppnar eld”, varnade Ebel hardt. Han hade sett strider med egna ögon och flög som andrepilot nu på grund av ett granatsplitter i ena låret, orsakat av luftvärnseld över London. Han kände igen blicken i Lichtermanns ögon och ivern i hans röst. ”Och glöm inte katapultplanen.”

”Lita på mig”, sa piloten kaxigt och styrde närmare den långsamma fartygsflottan tre tusen meter längre ner. ”Jag ska inte komma för nära, och vi är för långt från land för att de ska skjuta upp ett plan mot oss.”

Handelsfartyg med katapultflygplan var de allierades svar på tyskarnas spaningsflyg. En lång skena monterades över bogarna på ett lastfartyg, och med hjälp av en raket kunde man skjuta i väg ett Hurricane-jaktplan som i sin tur kunde bekämpa de klumpiga Kondorerna, eller till och med attackera ubåtar som gått upp tillytan. Nackdelen med katapultplanen var att de inte kunde landa igen på sitt moderfartyg. Hurricaneplanen måste antingen befinna sig tillräckligt nära Storbritannien eller något annat vänligt sinnat land, så att piloterna kunde landa på normalt sätt. I annat fall tvingades man nödlanda i havet och piloten fick räddas ur vattnet.

Konvojen som stävade fram nedanför Fw 200-planet befann sig mer än femton hundra kilometer från de allierades territorium, och även om månen lyste klart skulle det vara omöjligt att undsätta en pilot som hamnat i vattnet. Det skulle därför inte skjutas upp några Hurricaneplan den här natten. Kondoren hade inget att frukta från de allierade fartygen, såvida planet inte råkade komma inom räckhåll för jagarna och den ridå av luftvärnseld de kunde skicka upp i skyn.

Ernst Kessler räknade raderna av fartyg när det plötsligt syntes blinkande ljus på däck på två av jagarna. ”Kapten!” ropade han. ”Eld från konvojen!”

Lichtermann kunde nätt och jämnt urskilja jagarna nedanför vingen. ”Ta det lugnt, grabben”, sa han. ”Det där är signallampor. Fartygen seglar under absolut radiotystnad, så det där är deras sätt att kommunicera.”

”Åh. Förlåt, kapten.”

”Det gör inget. Försök bara räkna så noga du kan.”

Kondoren hade flugit i en vid cirkel runt flottiljen och passerade längs dess norra flank när Dietz, som bemannade den övre kulspruteplattformen, ropade: ”Inkommande!”

Lichtermann förstod inte vad han talade om och var därför lite sen i reaktionen. En perfekt riktad kulsprutesalva träffade övre delen av Kondoren, med början vid nedre delen av den vertikala stabilisatorn och därefter utmed hela planets längd. Dietz blev dödad innan han lyckades få i väg ett enda skott. Kulorna slog in genom cockpiten, och genom det skarpa smattrandet från projektiler som rikoschetterade mot metallytor och vindbruset från hålen i flygkroppen, hörde Lichtermann sin andrepilot stöna av smärta. Han tittade åt sidan och såg att framsidan på Ebelhardts flygarjacka var nedblodad.

Lichtermann vred maximalt på sidrodret och sköt spaken hårtframåt för att dyka bort från det allierade planet som hade dykt upp från ingenstans.

Det var fel manöver.

Konvojens senaste tillskott, M/S ”Empire MacAlpine”, hade sjösatts bara några veckor tidigare. Den här åttatusentonnaren, som ursprungligen var byggd för spannmålstransporter, hade tillbringat fem månader på skeppsvarvet Burntisland, där hon hade fått sin överbyggnad ersatt med en liten kontrollhytt, en etthundrafyrtio meter lång landningsbana och en hangar för fyra Fairey Swordfish torpedbombare. Hon kunde fortfarande frakta nästan lika mycket spannmål som hon hade kunnat före ombyggnaden. Amiralitetet hade hela tiden betraktat katapultplanen som en tillfällig lösning tills man kunde få fram ett säkrare alternativ. Men den här typen av handelsfartyg ombyggda till hangarfartyg, såsom ”MacAlpine”, kom bara att användas till dess att England lyckades skaffa ett antal små hangarfartyg i Essexklassen från USA.

Medan Kondoren passerade över konvojen hade två av Swordfishplanen gått upp från ”MacAlpine” och flugit så långt bort från fartygsflottan — samtidigt som de steg upp mot den mörka himlen för att lägga sig i bakhåll för det betydligt större och snabbare tyska planet — att Lichtermann och hans besättning aldrig förstod att de var på väg. Faireymaskinerna var biplan, med en topphastighet som bara var hälften av Kondorens. Vart och ett av planen var utrustat med en Vickerskulspruta, monterad ovanför stjärnmotorns motorhuv, och en svängbar Lewiskulspruta i en bakåtvänd cockpit.

Det andra Swordfishplanet låg och väntade tusen meter nedanför Focke- Wulfen och var nästan osynligt i mörkret. När Kondoren dök undan från den första angriparen, låg den andra torpedbombaren, som hade befriats från allt som gjorde den långsammare, i rätt position.

En ström av projektiler sprutade mot Kondorens nos från Vick erskulsprutorna, medan den andre skytten lutade sig långt ut över cockpitsargen för att rikta sin Lewiskulspruta mot de två BMW-motorerna på babordsvingen.

Hål stora som mynt uppenbarade sig runt Ernst Kessler och aluminiumen glödde körsbärsröd under ett ögonblick innan denförbleknade. Det hade bara gått några sekunder mellan Dietz skrik och spärrelden som beströk Kondorens undersida — inte på långa vägar tillräckligt länge för att rädsla skulle hunnit lamslå tonåringen. Han visste sin plikt. Han svalde hårt eftersom hans mage inte hade hunnit i kapp det dykande planet, och kramade kulsprutans avtryckare, samtidigt som FW:n fortsatte att dyka förbi det långsammare Swordfishplanet. Himlen lystes upp av spårljusprojektiler, och han riktade 7,92-millimetersvapnet likt en brandman som styr en vattenstråle. Han kunde se en cirkel av små eldstrålar som glödde i mörkret. Det var utblåsningen från Faireyns stjärnmotor, och det var dit han riktade den förintande elden, samtidigt som hans eget plan besköts oavbrutet av det brittiska.

Den krökta linjen av spårljusprojektiler sammanföll med den glödande cirkeln och plötsligt tycktes det allierade planets nos omgiven av fyrverkerier. Swordfishplanet sveptes in i gnistor och eldtungor, metall och väv trasades sönder i attacken. Propellern slets i bitar, och st järnmotorn exploderade som om den hade varit en splitterbomb. Brinnande bränsle och het olja stänkte över den oskyddade piloten och skytten. Swordfishplanets kontrollerade dykning, som sammanföll med Kondorens, övergick i ett okontrollerat fall.

Faireyn kantrade och hamnade i en allt snabbare spiralrörelse, samtidigt som den brann som en meteor. Lichtermann började räta upp Kondoren och Kessler kunde se hur det brinnande vraket fortsatte att falla. Plötsligt ändrade planet form. Vingarna hade slitits loss från Swordfishplanets kropp. Alla de aerodynamiska egenskaper som det dödligt sårade planet hade haft, var nu försvunna. Planet föll som en sten och lågorna slocknade när vrakspillrorna störtade ner i havet.

När Ernst tittade upp mot babordsvingens bakre kant, slog rädslan till med full kraft. Det trängde ut rök från båda de niocylindriga motorerna, och han kunde tydligt höra hur det blev feltändning.

”Kapten”, ropade han i mikrofonen.

”Håll käften, Kessler”, fräste Lichtermann. ”Gnisten, kom upp hit och hjälp till. Ebelhardt är död.”

”Kapten, babordsmotorerna”, insisterade Kessler.

”Jag vet, för helvete. Håll käften.”

Det första Swordfishplanet som hade attackerat befann sig långt bakom och hade sannolikt redan vänt om för att återvända till konvojen, så det fanns inget annat för Kessler att göra än skräckslaget stirra på röken som virvlade förbi i vinddraget. Lichtermann stängde av den inre motorn i hopp om att släcka elden. Han lär propellern snurra fritt ett ögonblick innan han tryckte på startknappen igen. Motorn hostade och tände, och runt motorhuven uppenbarade sig eldstungor — lågor som snabbt svärtade aluminiumhöljet på motorgondolen.

Eftersom den inre motorn hade en viss dragkraft, chansade Lichtermann och stängde av den yttre. När han tryckte på startknappen igen tände motorn genast och gav bara ifrån sig någon enstaka rökstrimma. Han slog genast av den ännu brinnande inre motorn, av rädsla för att elden skulle sprida sig till Kondorens bränsleledningar, och minskade gaspådraget på den skadade yttermotorn för att rädda den så länge han kunde. Med två fungerande motorer och en tredje som gick med halv effekt, skulle de kunna ta sig tillbaka till basen.

Några nervösa minuter förflöt. Unge Kessler motstod sin längtan att fråga piloten om läget. Han visste att Lichtermann skulle säga något så snart han kunde. Kessler ryckte till och slog huvudet i ett stag när han hörde ett nytt ljud: ett forsande som kom från någonstans bakom honom. Plexiglashuven som skyddade honom blev plötsligt nedstänkt av någon droppande vätska. Det tog honom ett ögonblick att inse att Lichtermann måste ha beräknat Kondorens bränslelast och avståndet tillbaka till deras bas i Narvik. Han dumpade överflödig bensin för att göra planet så lätt som möjligt. Röret för att släppa ut bränsle var beläget bakom hans plats under flygplanets buk.

”Hur går det för dig därnere, Kessler?” frågade Lichtermann efter att ha stängt av flödet.

”Ööh . bra, kapten”, stammade Kessler. ”Var kom de där planen ifrån?”

”Jag såg dem inte ens”, erkände piloten.

”Det var biplan. Eller åtminstone det som jag sköt ner.”

”Det måste vara Swordfish”, sa Lichtermann. ”Det verkar som om de allierade har nåt nytt knep i bakfickan. De där planen kominte från nån sån där katapult. Raketmotorerna skulle slita av vingarna. Engelsmännen måste ha ett nytt hangarfartyg.”

”Men vi såg inga plan lyfta.”

”De kan ha sett på radarn att vi närmade oss och lyft innan vi upptäckte konvojen.”

”Kan vi rapportera det till basen via radion?”

”Josef jobbar på det just nu. Det hörs fortfarande bara brus i radion. Vi kommer in över kusten om en halvtimme. Då borde mottagningen funka igen.”

”Vad vill ni att jag ska göra, kapten?”

”Stanna kvar på din plats och håll ögonen öppna efter fler Swordfishplan. Vi gör mindre än hundraåttio kilometer i timmen, och ett av dem skulle kunna smyga sig på oss.”

”Hur är det med löjtnant Ebelhardt och korpral Dietz?”

”Hörde jag inte nåt om att din far är präst eller nåt?”

”Min farfar. I den lutheranska kyrkan i vår by.”

”Föreslå att han ber en bön nästa gång du skriver till honom. Ebelhardt och Dietz är döda.”

Det blev inget mer sagt efter det. Kessler fortsatte att stirra ut i mörkret, i hopp om att upptäcka fientliga plan, samtidigt som han bad en stilla bön att han inte skulle få syn på några. Han försökte låta bli att tänka på att han nyss hade dödat två människor. Det var krig, och de hade legat och lurpassat på Kondoren utan att ge sig till känna, så han borde inte känna den där krypande skuldkänslan som fortplantade sig genom hans nerver. Hans händer borde inte skaka och han borde inte känna den där klumpen i magen. Han önskade att Lichtermann inte hade nämnt hans farfar. Han kunde föreställa sig vad den stränge prästen skulle säga. Han avskydde regeringen och det här idiotiska kriget de hade startat, och nu hade det förvandlat hans yngsta barnbarn till en mördare.

Kessler insåg att han aldrig mer skulle kunna se sin farfar i ögonen.

”Jag ser kusten”, meddelade Lichtermann efter fyrtio minuter. ”Då tar vi oss åtminstone fram till Narvik.”

Kondoren var nere på tusen meters höjd när den flög in över Nordnorges kust. Det var ett kargt, ogästvänligt landskap medskummande bränningar som slog in mot enformiga klippor och öar. Längs branter och runt vikar klättrade de små fiskebyarna, där ortsborna med nöd och näppe lyckades försörja sig på det som havet gav.

Ernst Kessler kände att hans sinnesstämning hade blivit lite bättre. På något sätt kändes det ändå tryggare att befinna sig över land. Inte för att de skulle överleva en krasch i den steniga terrängen nedanför, men att dö på land, där vraket skulle kunna lokaliseras och hans kropp få en riktig begravning, verkade långt mycket bättre än att dö helt anonymt ute till havs, som de brittiska flygarna han hade skjutit ner.

Ödet valde det ögonblicket för att spela ut sitt sista kort. Den yttre motorn på babordsvingen — den som hade brummat fram på halvfart och hållit det stora spaningsflygplanet på rätt köl — stannade plötsligt utan förvarning. Motorn hade skurit och propellern förvandlades från en snurrande skiva som gav stabilitet, till en fast skulptur av glänsande metall som ökade luftmotståndet enormt.

Lichtermann gjorde en kraftig rörelse med sidrodret i ett försök att förhindra att Kondoren hamnade i en spiralrörelse. Drivkraften från styrbordsvingen och luftmotståndet på babordssidan gjorde planet nästan omöjligt att manövrera. Det ville hela tiden vrida sig åt vänster och dyka.

Kessler kastades våldsamt mot kulsprutans lavett, och patronbandet piskade omkring honom som en orm. Det smällde till honom i ansiktet så att han såg suddigt och blodet forsade från båda näsborrarna. Patronbandet kom flygande mot honom igen och skulle ha träffat honom i sidan av huvudet om han inte hade duckat och kilat fast det flaxande mässingsbandet i en balk.

Lichtermann höll planet stadigt i några sekunder till, men visste att det var dömt att misslyckas. Kondoren var alldeles för obalanserad. Om han skulle ha någon chans att landa planet, måste han utjämna skillnaden mellan drivkraft och luftmotstånd. Han sträckte ut sin behandskade hand och slog till på avstängningsknapparna för styrbordsmotorerna. De började genast snurra långsammare. Den stillastående propellern fortsatte att skapa extra luftmotstånd på babordssidan, men Lichtermann kunde kompensera för det närhans plan blev till ett jättelikt glidflygplan.

”Kessler, kom upp hit och spänn fast dig”, ropade Lichtermann i komradion. ”Vi kommer att kraschlanda.”

Planet passerade över ett fjäll som omslöt en fjord med en glaciär längst in, och isen var bländande vit mot det skrovliga svarta berget.

Ernst hade fått av sig axelremmarna och böjde sig för att krypa ut från sitt trånga kulsprutenäste, då någonting långt nedanför fångade hans blick. Nere i fjordens djupa klyfta låg ett hus som delvis var byggt på glaciären. Eller var det kanske en gammal byggnad som låg delvis begravd under isen. Det var svårt att bedöma storleken efter en så hastig skymt, men den såg stor ut, som någon sorts byggnad från vikingatiden.

”Kapten”, skrek Kessler. ”Bakom oss. Nere vid fjorden. Det ligger ett hus där. Jag tror vi kan landa på isen.”

Lichtermann hade inte sett något, men Kessler hade ansiktet vänt bakåt och hade haft obehindrad sikt ner mot fjorden. Terrängen framför Kondoren var ojämn, med stenblock vassa som dolkar. Planets landningsställ skulle krossas i samma ögonblick som de tog mark, och berget skulle riva sönder planets hud lika lätt som papper.

”Är du säker på det?” ropade han tillbaka.

”Ja, kapten. Det var på kanten av glaciären. Jag kunde se det i månskenet. Det ligger en byggnad där.”

Utan motorer skulle Lichtermann bara få en chans att landa planet. Han var säker på att både han själv och de två återstående besättningsmännen skulle dö i kraschen om han försökte ute i terrängen. Att landa på en glaciär skulle inte heller vara någon enkel sak, men då fanns det åtminstone en chans att de kunde komma därifrån med livet i behåll.

Han kämpade med spakarna, i kamp mot Focke-Wulfens tröghet. När man svängde med planet förlorade vingytorna lyftkraft. Höjdmätaren började hastigt röra sig bakåt. Det fanns inget Lichtermann kunde göra åt det. Det var elementär fysik.

Det stora planet skar genom luften och kom tillbaka på en nordlig kurs. Fjället som hade dolt glaciären för Lichtermann tornade upp sig framför dem. Han tackade tyst det klara månskenet, förvid fjällets fot kunde han se ett orört vitt fält — ett område täckt av glaciäris som var minst en kilometer långt. Han såg inga spår efter byggnaden som Kessler hade upptäckt men det hade ingen betydelse. Det var isen han fokuserade på.

Den höjde sig svagt från havet i nästan hela sin längd, innan den tycktes falla från en klyfta i fjällsidan — en nästan lodrätt stupande isvägg som var så tjock att den såg blå ut i det svaga ljuset. Flera små isberg låg utspridda i den långa fjorden.

Kondoren sjönk snabbt. Lichtermann hade knappt tillräcklig höjd för att kunna vända med planet en sista gång och komma i linje med glaciären. De sjönk ytterligare och befann sig nu lägre än fjälltoppen. Berget tycktes vara mindre än en armslängd från vingspetsen. Isen, som hade sett slät ut från tre hundra meters höjd, verkade allt ojämnare ju närmare de kom — som små vågor som hade blivit djupfrysta. Lichtermann fällde inte ut landningsstället. Om ett stag slets bort när de tog mark, skulle planet virvla runt och slås sönder.

”Håll i er”, sa han. Hans strupe var så torr att orden mest lät som ett kraxande.

Ernst hade klättrat upp från sin vanliga plats och spänt fast sig i radiooperatörens stol. Josef befann sig i cockpiten tillsammans med Lichtermann. Radions visartavlor lyste mjölkvita. Det fanns inga fönster i närheten, så det var beckmörkt inne i planet. När Kessler hörde pilotens kortfattade varning vek han sig dubbel, fattade tag med händerna om nacken och pressade ihop knäna med armbågarna, precis som han hade fått lära sig.

Det strömmade böner över hans läppar.

Planet slog i glaciären med en lätt duns, for upp tre, fyra meter igen och landade sedan hårdare. Ljudet när metallen skrapade mot isen var som när ett tåg kör i högsta fart genom en tunnel. Kessler slungades våldsamt mot säkerhetsbältena, men vågade inte räta ut sig utan satt kvar i fosterställning. Planet brakade in i någonting med en duns som fick radiomanualerna att flyga ner från hyllorna. Ena vingen slog emot isen och planet började snurra så att lösa delar flög åt alla håll.

Han visste inte vilket som var bäst — att vara ensam i planets inreoch inte veta vad som hände utanför eller att befinna sig i cockpiten och se Kondoren falla i bitar.

Det hördes ett brak nedanför platsen där Kessler satt hopkurad, och en kall vindpust blåste genom flygkroppen. Plexiglaset som skyddade den främre skyttens plats hade blivit intryckt. Isklumpar som skrapades loss från glaciären virvlade genom planet och ändå verkade inte farten minska.

Sedan följde det kraftigaste ljudet dittills — en explosion av söndersliten metall som följdes av en stickande lukt av högoktanigt flygbränsle. Kessler förstod vad som hade hänt. En av vingarna hade grävt ner sig i isen och brutits loss. Trots att Lichtermann hade dumpat större delen av bränslet så återstod ändå tillräckligt mycket i ledningarna för att en hotande eldsvåda skulle vara överhängande.

Planet fortsatte att kana över glaciären, drivet av sin rörelseenergi och det faktum att isen sluttade svagt nedåt. Men farten hade äntligen börjat minska. När babordsvingen slitits loss, hade hela planet vridit sig vinkelrätt mot färdriktningen. Eftersom en större del av flygplanskroppen skrapade mot isen blev friktionen starkare än tyngdkraften.

Kessler tillät sig att dra en suck. Han visste att planet inom några sekunder skulle stanna helt. Kapten Lichtermann hade lyckats. Kessler släppte det krampaktiga greppet han hade haft sedan piloten ropat ut sin varning, och han skulle just räta på sig i sätet då styrbordsvingen skar ner i isen och slets av.

Flygkroppen voltade över den avslitna vingen och hamnade upp och ner i en våldsam rörelse som nästan fick Kessler att slungas ur säkerhetsbältena. Hans nacke knyckte till häftigt och smärtan strålade ända ut i tårna på honom.

Den unge soldaten var alldeles vimmelkantig där han hängde i remmarna i flera långa sekunder, innan han insåg att han inte längre kunde höra det raspande ljudet av aluminium som skrapade mot isen. Kondoren hade stannat. Samtidigt som Kessler kämpade mot illamåendet, lossade han försiktigt sina bälten och sänkte sig ner mot flygplanets innertak. Han kände något mjukt under fotterna. Han flyttade sig i mörkret så att han stod på en av flygkroppens bärande delar. Sedan trevade han nedanför sig, men ryckte genasttillbaka handen. Han hade rört vid ett lik, och hans fingrar var klibbiga av en varm vätska som han förstod var blod.

”Kapten Lichtermann?” ropade han. ”Josef?”

Till svar fick han en vissling från den kalla vinden som drog genom det kraschade planet.

Kessler grävde igenom ett skåp nedanför radion och hittade en ficklampa. Ljuskäglan föll på Max Ebelhardts döda kropp — andrepiloten som hade dött redan i den första attacken. Han ropade på Josef och Lichtermann och riktade lampan mot den uppochnedvända cockpiten. Då upptäckte han att männen fortfarande satt fastspända i sina säten med armarna dinglande som på trasdockor.

Ingen av dem rörde sig, inte ens när Kessler kravlade fram till dem och la handen på pilotens axel. Lichtermanns huvud var bakåtböjt, och hans blå ögon orörliga. Hans ansikte var mörkrött, fyllt av blod som hade samlats i huvudet. Kessler rörde vid hans kind. Den var fortfarande varm, men huden hade förlorat sin elasticitet. Den kändes som kitt. Han riktade lampan bort mot radiooperatören/skytten. Josef Vogel var också död. Vogels huvud hade slagit emot en balk — Kessler kunde se att metallen var smetig av blod — medan Lichtermann måste ha brutit nacken när planet hamnade upp och ner.

Den stickande lukten av flygbränsle trängde till slut igenom dimman i Kesslers huvud, och han vacklade till planets bakre del, där huvuddörren var belägen. Ramen hade tryckts ihop vid kraschlandningen och han tvingades vräka sig med axeln före för att få upp dörren. Han ramlade ut ur planet och föll omkull på isen. Bitar av flygkroppen och vingarna låg utspridda över glaciären, och han kunde tydligt se de djupa fårorna som planet hade grävt i isen.

Han var inte säker på hur överhängande brandfaran var eller hur länge det skulle dröja innan han utan risk kunde återvända till det kraschade planet. Men eftersom det blåste kallt på glaciären, förstod han att han inte kunde stanna särskilt länge ute i det fria. Han skulle i första hand försöka hitta den mystiska byggnaden han hade upptäckt strax före kraschen. Där skulle han vänta tills han var säker på att Kondoren inte började brinna och återvända då. Förhoppningsvis hade radion överlevt kraschen. Om den inte hadedet, så fanns det en liten uppblåsbar båt instuvad i planets stjärtsektion. Det skulle ta flera dagar att nå fram till något samhälle, men om han höll sig efter kusten skulle han kunna klara det.

Genom att ha en plan blev det lättare att hålla den senaste timmens fasor på avstånd. Han måste helt fokusera på att överleva. När han åter var i säkerhet i Narvik skulle han tillåta sig att grubbla över sina döda kamrater. Han hade inte stått någon av dem särskilt nära, utan föredragit sina studier framför deras festande, men de hade ändå kämpat ihop.

Det bultade i tinningarna och hans nacke var så stel att han knappt kunde vrida på huvudet. Han tog ut riktmärken på fjället som skymde en stor del av fjorden och började traska över glaciären. Det var svårt att bedöma avstånd på isen, och det som bara hade sett ut som några kilometer blev till en flera timmar lång vandring som fick honom att tappa känseln i fotterna. En plötslig regnskur hade gjort honom genomdränkt, och vattnet på hans kappa förvandlades till ett ispansar som sprack sönder för varje steg han tog och ramlade av i form av isklumpar.

Han funderade på att vända tillbaka till planet då hans ögon uppfattade konturerna av en byggnad som delvis stack upp ur isen. När han kom närmare och detaljerna framträdde tydligare började han skaka. Det var inte alls någon byggnad.

Kessler stannade upp under fören på ett stort skepp, som var byggt av kraftigt trävirke med kopparbeklädnad och som hade blivit instängt i isen. Han visste hur långsamt glaciärer rör sig och bedömde att fartyget måste ha legat där i tusentals år för att kunna vara så djupt inbäddat i isen. Det liknade ingenting han någonsin hade sett. Även om den tanken for genom hans hjärna, så visste han att det inte var sant. Han hade sett bilder av det här skeppet tidigare. Det fanns illustrationer i Bibeln som hans farfar hade läst ur för honom när han var barn. Kessler hade tyckt mycket bättre om berättelserna i Gamla testamentet än predikningarna i Nya, så han mindes till och med skeppets dimensioner — ett hundra alnar långt, femtio alnar brett och trettio alnar högt.

” . och ombord på denna ark lastade Noah djuren två och två.”

Kapitel 1

BANDAR ABBAS, IRAN

NUTID

Lastfartyget med det trötta utseendet hade legat för ankar så länge utanför den livliga hamnen i Bandar Abbas att den iranska militären hade blivit misstänksam. En bestyckad patrullbåt skickades ut från den närbelägna flottbasen och svepte fram över det azurblå vattnet mot det drygt etthundrafemtio meter långa fartyget.

Fartyget hette ”Norego” och var Panamaregistrerat, om nu flaggan som hängde från gösstaken var någonting att gå efter. Av utseendet att döma hade hon byggts om för containertrafik efter att i många år ha tjänstgjort som vanligt fraktfartyg. På däcket fanns fem kranar — tre föröver och två i aktern — som spretade upp likt träd utan grenar. Runt dem stod staplar av färggrant målade containrar som hade travats nästan ända upp till kommandobryggans fönster. Trots de många containrarna låg hon högt i vattnet, med åtminstone fyra och en halv meter röd rostskyddsfärg synlig nedanför linjen som angav hennes maximala last. Skrovet var blått, men verkade inte ha fått någon ny färg på länge, medan fartygets övre del var målad i en illa matchande grön nyans. De två skorstenarna var så svartnade av sot att den ursprungliga färgen var omöjlig att avgöra. Ett par tunna rökpelare steg upp ur skorstenarna och blev hängande som en rökridå ovanför fartyget.

Akterspegeln var inklädd i byggnadsställningar och besättnings-män i oljefläckiga overaller höll på och jobbade med lagren till rodret.

När den snabba patrullbåten närmade sig, satte kaptenen en megafon till munnen. ”Ohoj, ’Norego”’, sa han på farsi. ”Jag vill meddela att vi kommer ombord på fartyget.” Muhammed Ghami upprepade sina ord på engelska — det internationella sjöfartsspråket.

I nästa ögonblick uppenbarade sig en kraftigt överviktig man ovanför landgången, klädd i en befälsskjorta med stora svettfläckar. Han nickade till en underlydande och en fallreps trappa började sänkas ner.

När patrullbåten kom närmare såg Ghami kaptenens epåletter på axlarna och undrade irriterat hur en man med så hög befattning kunde deka ner sig så fullkomligt. ”Noregos” befälhavare hade en väldig mage som hängde ett par decimeter utanför bältet. Under den vita mössan såg man att hans gråsprängda, svarta hår var flottigt, och han hade flera dagars skäggstubb. Man kunde bara gissa var ägarna till ett så eländigt fartyg lyckats hitta en sån befälhavare.

Med en av sina mannar placerad bakom patrullbåtens 50-kalib- riga kulspruta, nickade Ghami till en matros att förtöja den uppblåsbara båten vid fallrepstrappan. En annan matros stod bredvid med en AK-47:a hängande över axeln. Ghami kollade att locket på hans pistolhölster satt fast och hoppade över till trappan med sin andreman hack i häl. Medan han klättrade la han märke till att kaptenen försökte släta till håret och rätta till sin smutsiga skjorta. Det var meningslösa gester.

Ghami nådde upp till däck och märkte att plåtarna var spruckna på sina ställen och hade inte sett färg på årtionden. Nästan varenda yta var genomrostig utom containrarna, som troligen inte hade varit ombord tillräckligt länge för att besättningens vanskötsel skulle ha hunnit märkas. Det fanns hål i relingen som hade lagats med kättingstumpar, och korrosionen hade ätit sig in så djupt i överbyggnaden att det såg ut som om den skulle rasa ihop när som helst.

Muhammed Ghami dolde sin avsmak och gjorde en rapp honnör för kaptenen. Denne kliade sig på sin väl tilltagna mage och gjorde en slapp gest mot mösskärmen.

”Kapten, jag är fänrik Muhammed Ghami från Iranska flottan. Det här är matros Khatahani.”

”Välkommen ombord på ’Norego’, fänrik”, svarade lastfartygets kapten. ”Jag är kapten Ernesto Esteban.”

Hans spanska brytning var så kraftig att Ghami tvingades gå igenom varje ord i huvudet för att förvissa sig om att han verkligen hade förstått. Esteban var nästan en decimeter längre än iraniern, men de extra kilona han bar på fick hans axlar att sjunka ihop och ryggen att böjas så att han och Ghami nästan såg ut att vara jämnlånga. Hans ögon var mörka och vattniga, och när han log och skulle skaka hand med Ghami såg man att hans tänder var gulnade och sneda. Hans andedräkt luktade som filbunke.

”Vad är det för fel med styrinrättningen?”

Esteban svor på spanska. ”Lagret har låst sig. Det är fjärde gången på en månad. De snåla ägarna vill inte fixa till det på ett varv”, sa han ilsket, ”så mina killar får försöka bäst de kan. Vi borde komma i väg i kväll, eller kanske i morgon bitti.”

”Och vad har ni för last och destination?”

Kaptenen slog till på en av containrarna. ”Tomma lådor. Det är det enda ’Norego’ duger till.”

”Jag förstår inte”, sa Ghami.

”Vi transporterar tomma containrar från Dubai till Hongkong. Fulla containrar skeppas in, lossas och staplas i hamnen. Vi tar dem tillbaka till Hongkong, där de lastas på nytt.”

Det förklarade varför fartyget låg så högt i vattnet, tänkte Ghami. Tomma containrar väger bara ett par ton styck. ”Och vad transporterar ni på återresan hit?”

”Knappt tillräckligt för att täcka våra kostnader”, sa Esteban förbittrat. ”Ingen vill låta oss teckna försäkring för nåt värdefullare än tomma lådor.”

”Jag vill se en förteckning över besättningen, er lastdeklaration och fartygets registreringshandlingar.”

”Är det några problem?” frågade Esteban hastigt.

”Det avgör jag när jag har sett era papper”, sa Ghami med tillräckligt hotfull röst för att vara säker på att den motbjudande mannen lydde. ”Ert fartyg befinner sig långt in på iranskt vatten, och jag är i min fulla rätt att inspektera varenda centimeter av det härfartyget om jag anser att det behövs.”

”No problema, señor”, sa Esteban med närmast överdriven vänlighet. Hans leende liknade mest en grimas. ”Ska vi inte lämna den här hettan och fortsätta inne på mitt kontor i stället?”

Bandar Abbas ligger inklämt vid den trånga böjen på Hormuzsundet — den smala ingången till Persiska viken. Sommartid går temperaturen sällan ner under fyrtioåtta grader på dagarna, och det var nästan ingen vind. Metalldäcket under männens fötter var rent bokstavligen varmt nog för att steka ägg på.

”Visa vägen”, sa Ghami och gjorde en svepande rörelse med handen mot överbyggnaden.

De invändiga utrymmena ombord på ”Norego” var i lika dåligt skick som utsidan. Golven bestod av trasiga linoleummattor, väggarna utgjordes av naken plåt där färgen hade lossnat i stora flagor, och lysrören som satt på väggarna surrade ljudligt. Flera av dem blinkade med ojämna mellanrum och kastade mörka skuggor i korridoren.

Esteban ledde Ghami och Khatahani uppför en trång trappa med lösa räcken till en smal korridor. Han öppnade dörren till sitt kontor och visade med en handrörelse att de skulle gå in. Genom en öppen dörr på rummets motsatta sida kunde man se in i kaptenens hytt. Sängen var obäddad och lakanen som hängde ner på golvet var fläckiga. Vid ena väggen stod en byrå med en spegel över som var sprucken från hörn till hörn.

Kontoret hade bara en enda hyttventil som var så översköljd av salt att bara ett svagt ljus trängde igenom. Väggarna pryddes av tavlor som föreställde clowner med sorgsna ögon och de var målade med grälla färger på svart sammet. En annan dörr ledde till ett litet badrum som var smutsigare än en offentlig toalett i Teherans slumområden. Det hade rökts så mycket inne på kontoret att den inpyrda lukten tycktes lägga sig som en hinna över allting, inklusive insidan av Ghamis mun. Trots att den iranske sjöofficeren hade rökt i hela sitt liv blev han äcklad.

Esteban stack in de avskalade elsladdarna till skrivbordslampan i ett vägguttag och svor när det slog gnistor, men verkade nöjd när lampan tändes. Han sjönk ner på stolen med ett stönande. Han pekade och visade att de två inspektörerna skulle slå sig ner på stolarna mittemot. Ghami tog upp en penna ur bröstfickan och petade bort den hopskrumpna kroppen efter en död kackerlacka innan han satte sig på stolen.

Kaptenen grävde i skrivbordslådorna och fick upp en spritflaska. Han betraktade de två muslimerna, mumlade på spanska och la tillbaka flaskan i lådan: ”Okej, här är lastdeklarationen.” Han räckte fram en pärm. ”Som jag sa så transporterar vi inget annat än tomma containrar som ska till Hongkong.” Han ställde upp fler pärmar på skrivbordet. ”En förteckning över besättningen — en bunt lata och otacksamma typer, enligt min åsikt. Så om ni vill häkta nån av dem — håll till godo. Det här är ’Noregos’ registreringspapper.”

Ghami bläddrade igenom listan över besättningsmännen, la noga märke till deras nationaliteter och dubbelkollade deras identitetspapper. Fartygets befäl och besättning var en blandning av kineser, mexikaner och folk från karibiska öarna, vilket stämde överens med killarna han hade sett jobba med rodret. Kaptenen själv var från Guadalajara i Mexiko och han hade arbetat för Trans-Ocean Shipping and Freight i elva år och varit kapten på ”Norego” i sex. Ghami såg till sin förvåning att Esteban bara var fyrtiotvå år. Han såg ut att vara närmare sextio.

Det var ingenting där som väckte Ghamis misstankar, men han ville göra det grundligt.

”Det står här att ni fraktar åttahundrasjuttio containrar.”

”Däromkring.”

”Är de staplade i lastrummen?”

”De som inte står på däck”, sa Esteban.

”Jag vill inte förolämpa er, kapten, men ett sånt här fartyg är inte konstruerat för att lastas med containrar på ett effektivt sätt. Jag misstänker att det finns utrymmen i era lastrum där smuggelgods kan vara gömt. Jag vill inspektera alla sex lastrummen.”

”Fram till dess att styrningen är fixad så har jag hur mycket tid som helst, fänrik”, sa Esteban. ”Om ni vill gå igenom hela fartyget, så är det fritt fram. Jag har inget att dölja.”

Plötsligt vräktes dörren till kontoret upp. En kinesisk besättningsman klädd i overall och flip-flops av trä började ivrigt pladdramed kaptenen på kantonesiska. Esteban svor och flög upp från skrivbordet. Hans snabba rörelser fick de två iranierna att bli på sin vakt. Ghami reste sig och la handen på hölstret. Esteban ignorerade honom fullständigt och rusade genom rummet så fort som hans femtio extrakilon tillät. Just som han nådde fram till badrumsdörren hördes en våt gurgling från avloppsrören. Han smällde igen dörren, och i nästa ögonblick kunde allihop höra ljudet av vatten som forsade fram som en gejser och sprutade upp i taket. En ny och betydligt fränare lukt spred sig i det trånga kontorsrummet.

”Jag beklagar”, sa Esteban. ”Seng här har hållit på och jobbat med avloppssystemet. Men jag tror inte riktigt han har fått ordning på det än.”

”Om de gömmer nånting”, viskade Khatahani på farsi till sin överordnade, ”så tror jag inte att jag vill hitta det.”

”Du har rätt”, svarade Ghami. ”Det finns inte en smugglare i hela Persiska viken som skulle lita på den här feta drummeln och hans eländiga skuta.” Smuggling var en gammal och hävdvunnen tradition i Persiska viken, och Ghami försökte inte alls göra sig lustig. Han vände sig mot Esteban: ”Kapten, jag kan se att ni har fullt upp med att hålla fartyget i skick. Era papper tycks vara i sin ordning, så vi ska inte uppta er tid längre.”

”Är ni säker på det?” frågade Esteban och höjde på ett av sina buskiga ögonbryn. ”Jag kan gärna ta med er på en rundtur.”

Ghami reste sig. ”Det behövs inte.”

”Gör som ni vill.” Esteban gick före ut från kontoret och tillbaka genom de skumma korridorerna. Den bländande eftermiddagssolen kändes extra brutal efter att de hade vistats i fartygets mörka innandöme. Som en kuliss mot den disiga horisonten bakom ”Norego” rörde sig sakta en trehundrasextiometers supertanker, på väg norrut för att få lastrummen fyllda med råolja.

Ghami skakade hand med Esteban ute vid fallrepstrappan. ”Om problemen med styrningen inte är åtgärdade i morgon förmiddag, måste ni meddela hamnmyndigheten i Bandar Abbas. De kanske blir tvungna att bogsera ert fartyg längre bort från farlederna och in i hamnen.”

”Vi ska nog få ordning på den här gamla skutan”, sa Esteban. ”Hon är trött, men det är fortfarande liv i ’Norego’.”

Ghami kastade en skeptisk blick på honom. Han klättrade ner till patrullbåten och när både han och Khatahani var ombord nickade han åt besättningsmannen. Sedan de lossat förtöjningen fick de snabbt upp farten och deras vita kölvatten avtecknade sig skarpt mot det mörka havet.

Esteban stod kvar vid relingen och vinkade åt den iranska båten ifall någon av besättningsmännen tittade bakåt, men det var som om de inte kunde komma bort från ”Norego” fort nog. Kaptenen kliade sig på sin stora mage och såg patrullbåten försvinna i fjärran. När den inte var mer än en liten prick, uppenbarade sig ännu en person från överbyggnaden. Han var äldre än Esteban och hade en krans av tunt, rödbrunt hår runt sitt för övrigt skalliga huvud. Han hade pigga bruna ögon och ett lättsamt sätt, och även om han hade hållit sig i god trim så stramade ölmagen mot bältet.

”Mikrofonen på ditt kontor behöver bytas ut”, sa han först av allt. ”Ni lät som figurer i en tecknad film som hade andats in helium.”

Kaptenen började med att plocka ut tussarna av gasväv som han haft instoppade mellan kindtänderna och kinderna. Fetman runt kinderna försvann direkt. Därefter tog han ur de bruna kontaktlinserna och då såg man att han hade häpnadsväckande blå ögon. Förvandlingen från otur sförföljd sjöbjörn till en kraftfull och stilig man blev fulländad när han tog av mössan och drog bort den flottiga peruken från huvudet. Hans naturliga hårfärg var blond och han höll efter håret så att han alltid var snaggad. Skäggstubben var hans egen och han längtade efter att få raka sig, men det fick anstå tills efter att de hade lämnat iranskt vatten ifall han återigen måste spela Ernesto Esteban, kapten på M/S ”Norego”. ”Alvin och gänget — det är vi”, sa Juan Rodriguez Cabrillo med ett skratt.

”Jag hörde att du blev tvungen att trycka på panikknappen.”

Det fanns dolda knappar under skrivbordet på kontoret som Cabrillo kunde använda i en rad olika situationer. Med en av knapparna kallade han på Eddie Seng, som hade stått beredd att spela rollen av olycksförföljd ingenjör, och samtidigt aktiverades en pump i röret under den icke inkopplade toaletten. Pumpen ficktoalettstolen att spruta upp som en vulkan. Illusionen förstärktes ytterligare av kemikalier i vattnet som gav upphov till en obehaglig lukt.

”Fänrik Ghami ville spela Sherlock Holmes och se sig omkring. Jag var tvungen att avskräcka honom”, sa Cabrillo till Max Hanley, vice verkställande direktör för Bolaget, där Juan var ordförande.

”Tror du att de kommer tillbaka?”

”Om vi är kvar här i morgon kan du vara säker på det.”

”Då borde vi väl se till att inte vara det”, svarade Hanley med en djävulsk glimt i ögat.

De två männen steg in i överbyggnaden. Juan gick före till ett htet förrådsrum fullt av svabbar, kvastar och annan städutrustning som uppenbarligen aldrig hade använts. Han vred på kranarna över en vask, som om han hade ställt in låset på ett kassaskåp. Det hördes ett tydligt klick, och den bakre väggen öppnades och avslöjade en korridor med mjuka mattor innanför. Borta var de ändamålsenliga plåtväggarna och den billiga linoleummattan. Korridoren var klädd med mörk mahognypanel och ljuskronorna i taket gav ett varmt ljus.

I likhet med förklädnaden som Cabrillo haft på sig för att lura den iranska flottan, var inte heller ”Norego” vad hon utgav sig för. I själva verket hette fartyget inte ens så. Genom att kasta om bokstäverna som hölls på plats på bogen och i aktern med hjälp av magneter, hade besättningen skapat ”Norego” av hennes riktiga namn, ”Oregon”.

Fartyget, som ursprungligen hade byggts för timmertransporter, hade gått på Stilla havet i nästan tjugo år med timmer från Kanada och USA till Japan och andra marknader i Asien. Den gamla elvatusentonnaren hade gjort god tjänst, men den hade härjats hårt av tidens tand. Precis som det går med alla gamla fartyg började hon närma sig slutet på sitt strävsamma liv. Skrovet började rosta sönder och maskinerna fungerade inte längre lika effektivt som när de var nya. Ägarna annonserade i sjöfartstidskrifter om att de var intresserade av att sälja henne som skrot, väl medvetna om att deras en gång så stolta fartyg bara skulle inbringa några dollar per ton.

Vid den tidpunkten höll Juan Cabrillo på att bygga upp Bolagetoch han behövde ett fartyg av något slag. Han hade besökt hamnar över hela världen och letat efter det rätta. När han såg bilder av timmertransportfartyget insåg han att han hade funnit sitt fartyg. Cabrillo tvingades bjuda över tre olika fartygsskrotningsbolag, men han lyckades ändå köpa fartyget för mycket mindre än om han skulle ha köpt en nyare båt. Han hade inte det ringaste intresse för fartygets förmåga att transportera gods. Han ville ha henne för anonymitetens skull.

”Oregon” hade tillbringat i det närmaste sex månader i en övertäckt torrdocka i Vladivostok, och genomgått den mest radikala ombyggnaden i världshistorien. Utan att ändra det yttre utseendet hade man rivit ut hela innanmätet. Hennes gamla dieselmotorer hade ersatts med de allra senaste högteknologiska kraftaggregaten. Med hjälp av en process som kallades magnetohydrodynamik utnyttjade man kylda magneter för att extrahera naturligt förekommande fria elektroner ur havsvattnet, vilka i sin tur kunde producera en nästan obegränsad mängd elektricitet. Kraften matades sedan in i fyra vattenjetaggregat som med oerhört tryck pressade vatten genom ett par glänsande drivtuber. Tekniken hade bara testats på ett fåtal fartyg, och efter en brand ombord på kryssningsfartyget ”Emerald Dolphin” där man utnyttjade den här teknologin, hade metoden förvisats tillbaka till laboratorier och modellförsök.

Med de hastigheter fartyget nu hade kapacitet för måste skrovet göras styvare och förstärkas. Stabiliserande fenor monterades på och fören modifierades för att ge henne en viss isbrytande förmåga. Hundratals kilometer elledningar drogs kors och tvärs genom fartyget för hennes sofistikerade elektronik — alltifrån radar och sonar avsedda för militärt bruk, till dussintals övervakningskameror. För att hålla koll på alltsammans hade man en Sun Microsystems superdator.

Sedan kom beväpningen. Två torpedtuber, en 120-millimeters- kanon med målsökningssystem från en Abramsstridsvagn. Fartyget var också försett med tre General Electric 2 o-millimeters luftvärnskanoner med flera eldrör, vertikala avskjutningsramper för sjömålsrobotar och ett antal .30-kalibriga kulsprutor för självförsvar. Alla vapnen var skickligt dolda bakom infällbara plåtari skrovet, precis som på de båtar tyskarna använde under första världskriget. Kulsprutorna var placerade inuti rostiga oljefat som var permanent fastsatta på däck. Med en knapptryckning nere i kommunikationscentralen åkte tunnornas lock upp och vapnen höjde sig. De här kulsprutorna fjärrmanövrerades av skyttar som befann sig i säkerhet inne i fartyget.

Cabrillo la också till några andra överraskningar. Det aktersta lastrummet gjordes om till en hydrauliskt höj- och sänkbar hangar för en Robinson R44-helikopter med plats för fyra passagerare. Vid vattenlinjen fanns dolda portar där man kunde släppa ut olika mindre farkoster, bland annat Zodiacbåtar och en attackbåt av den typ som SEAL-soldater brukade använda sig av. Längs med kölen fanns två större portar som ledde in till ett grottliknande utrymme som kallades månbassängen, där man i hemlighet kunde sjösätta ett par miniubåtar.

När det gällde besättningens inkvartering hade man inte hållit igen på kostnaderna. Korridorerna och hytterna var lika lyxiga som ett femstjärnigt hotell. Och ”Oregon” kunde antagligen ståta med det främsta köket till sjöss, med kockar från de allra bästa köksskolorna. En av barlasttankarna, som hade konstruerats för att fartyget skulle se fullastat ut när så krävdes, var klädd med kakel av C arrarramarmor och fungerade också som simbassäng med olympiska mått.

Arbetarna som gjort ombyggnaden hade trott att de utförde jobbet för ryska flottans räkning och att det ingick i en ny satsning på hemliga spionfartyg. Cabrillo hade fått god hjälp med hemlighetsmakeriet av chefen för örlogsvarvet där torrdockan fanns — en synnerligen mutbar amiral som Juan hade känt i många år.

Pengarna för att grunda Bolaget och bekosta ombyggnaden av ”Oregon” hade kommit från ett hemligt bankkonto på Caymanöarna som en gång hade tillhört en lönnmördare som Cabrillo hade oskadliggjort åt sin tidigare arbetsgivare, Central Intelligence Agency. Formellt sett skulle pengarna ha gått till CIA:s svarta budget, men Juan hade fått ett tyst medgivande från sin närmaste chef, Langston Overholt IV, att använda dem för att finansiera sitt företag.

Cabrillo hade under en tid funderat på att lämna CIA, då Saddam Hussein invaderade Kuwait den 2 augusti 1990 och tog hela Langley på sängen. CIA hade så länge varit inriktat på det kalla kriget att när Berlinmuren föll och Sovjetunionen rasade samman, var man inte beredd på de regionala konflikthärdar som Juan hade förstått skulle blossa upp. Byråns arbete rullade på i gamla hjulspår och man märkte inte den hotande faran. När Pakistan testade sin första atombomb hade CIA fått reda på det genom nyhetssändningarna. Cabrillo kände att CIA:s inflexibilitet gjorde dem blinda för hur världen höll på att omformas efter att under så många år ha dominerats av två supermakter.

Overholt hade aldrig formellt gett Juan tillstånd att använda pengarna för att finansiera ett hemligt, paramilitärt företag — Bolaget — men också han hade förstått att reglerna var på väg att förändras. Formellt sett var Cabrillo och hans besättning legosoldater, men samtidigt som pengarna för att finansiera verksamheten aldrig skulle kunna spåras till USA, så skulle Juan aldrig glömma vem som gett honom tillåtelse att sätta i gång. Så det var för Overholts räkning som ”Oregon” låg några distansminuter från Irans kust och utgav sig för att vara någonting annat än hon var.

Cabrillo och Hanley gick till ett konferensrum djupt inne i fartyget. Mötet där Juan hade suttit ordförande när radarn hade fångat upp den annalkande patrullbåten och tvingat honom att spela Ernesto Esteban pågick fortfarande.

Eddie Seng stod framför en plattskärms-tv med en laserpekare i handen. Seng, som var långt ifrån den olycksalige rörmokare han hade låtsats inför iranierna, var i själva verket CIA-veteran precis som Cabrillo. På grund av sin häpnadsväckande förmåga att noggrant planera och genomföra uppdrag, var Eddie Bolagets chef för landstigningsoperationer. Ingen detalj var för liten för att få hans fulla uppmärksamhet. Det var hans intensiva koncentration som gjorde det möjligt för honom att under en stor del av sin karriär leva under täckmantel i Kina och lyckas gäcka den kanske mest hänsynslösa hemliga polisen i världen.

Runt det stora konferensbordet satt resten av Bolagets ledning, med undantag för dr Julia Huxley. Julia var ”Oregons” egen läkare,och hon deltog sällan i genomgångarna inför uppdragen, såvida hon inte skulle gå i land.

”Så du jagade alltså i väg iranska flottan med din andedräkt?” sa Linda Ross när Juan slog sig ner bredvid henne.

”Åh, ursäkta mig.” Cabrillo grävde i fickorna efter en minttablett för att dölja lukten av Limburgerosten han hade ätit alldeles innan inspektörerna kom ombord. ”Jag tror det var min dåliga engelska”, sa han med samma fasansfulla brytning som han hade demonstrerat för besökarna.

Linda hade nyligen befordrats till ställföreträdande operativ chef hos Bolaget. Med sitt blonda hår, sin långa pannlugg som hon ständigt strök bort ur de gröna ögonen och därtill fräknarna på kinder och näsa, såg hon skälmsk ut. Hennes gälla, nästan flickaktiga röst gjorde inte saken bättre. Men när hon pratade visste alla att det gällde att lyssna. Hon hade tjänstgjort som underrättelseofficer på en kryssare i Aigeus-klassen och lämnat det militära efter en förhållandevis kort men framgångsrik karriär.

Mittemot dem satt den som bäst kunde manövrera ”Oregon”, nämligen Eric Stone, och hans medarbetare Mark Murphy som ansvarade för den väldiga arsenal av vapen som fanns dold lite överallt ombord på fartyget.

Längre bort vid bordet satt Hali Kasim, ansvarig för kommunikationer, och Franklin Lincoln, en kraftigt byggd före detta SEAL-soldat som hade ansvar för gruppen av före detta agenter från specialstyrkorna, eller som Max kallade dem — ”jakthundarna”.

”Är ordföranden tillbaka nu?” hördes en röst från en högtalartelefon. Det var Langston Overholt, på en säker förbindelse från Langley.

I egenskap av Bolagets grundare hade Juan just titeln ordförande, och det var egentligen bara en besättningsmedlem, den gamle chefsstewarden, Maurice, som kallade honom kapten.

”Jag försöker bara förhindra att infödingarna blir alltför otåliga”, svarade Cabrillo.

”Inga tecken på att de är misstänksamma?”

”Nej, Lang. Trots att vi är bara några distansminuter från örlogsbasen i Bandar Abbas, så är ju iranierna vana vid en massa fartygsom passerar ut och in här. De tog en titt på fartyget och på mig, och förstod att vi inte utgör nåt hot.”

”Det är väldigt små tidsmarginaler för att genomföra det här”, varnade Overholt. ”Men om du tycker att vi ska skjuta upp det, så har jag full förståelse.”

”Vi är här, rakettorpederna är här och samtalen med Ryssland om en begränsning av vapenexporten är om två veckor. Det är nu eller aldrig.”

Även om spridningen av nukleärt material fortfarande var det mest avgörande för den globala säkerheten, så var exporten av vapensystem till instabila regeringar också en mycket angelägen fråga för Washington. Ryssland och Kina kammade in många miljarder dollar på försäljning av missilsystem, stridsflygplan, tanks, och till och med fem stycken ubåtar i Kilo-klassen som nyligen hade köpts av Teheran.

”Om du vill ha bevis”, fortsatte Juan, ” för att ryssarna förser Iran med VA-111 Shkval -torpeder, så går vi in i natt.”

Shkval var kanske den mest sofistikerade torped som någonsin hade konstruerats, och den kunde komma upp i en hastighet av mer än trehundrafemtio kilometer i timmen eftersom den trängde fram genom vattnet innesluten i en kokong av luft i form av kavitationsbubblor. Torpeden hade en räckvidd på sextusen sjuhundra meter, och enligt rapporter var den svår att styra på grund av den oerhörda hastigheten, så den var i första hand ett vapen att ta till som en sista utväg — att avfyras från en skadad ubåt för att slå ut angriparen.

”Iranierna hävdar att de har utvecklat en egen version av Shkval utan rysk hjälp — det påstår de i alla fall”, sa Max Hanley. ”Om vi kan bevisa att ryssarna gav dem tekniken, trots att de förnekar det, så kommer det att sätta press på dem att begränsa vapenexporten i framtiden.”

”Eller så skulle det kunna försätta oss i en väldigt besvärlig situation om ni åker fast”, sa Overholt i irriterad ton. ”Jag är inte så säker på att det här är nån särskilt bra idé.”

”Spänn av, Langston.” Cabrillo knäppte händerna bakom huvudet, hittade lite av klistret han hade använt för att hålla peruken påplats och pillade försiktigt bort det. ”Hur många uppdrag har vi inte utfört åt dig utan hinder? Iranierna kommer inte att fatta vad som hände, och när de väl upptäcker att vi har varit inne bland deras ubåtar befinner vi oss åtta hundra kilometer från Persiska viken. När de sen inser vad som har hänt, så tittar de först av allt på de amerikanska örlogsfartygen som patrullerar i de här vattnen — inte ett skrotningsfärdigt, Panamaregistrerat vrak med dåligt styrlager.”

”Vilket får mig att tänka på en sak, mr Overholt”, sa Eddie från bortre änden av rummet. ”Ni kommer väl att dra tillbaka våra flottstyrkor så långt från Bandar Abbas att Teheran inte kan skylla på amerikansk inblandning?”

”Det finns inte ett enda amerikanskt fartyg inom etthundrafemtio kilometers avstånd från hamnen”, försäkrade Overholt. ”Höjdarna inom Femte flottan blev lite misstänksamma först, men det problemet är undanröjt.”

Cabrillo harklade sig. ”Vi sätter i gång. Om tolv timmar kommer vi att ha bevisen ni behöver för att ställa ryssarna till svars. Vi är väl medvetna om riskerna, men om de menar allvar med att Kreml ska tvingas tänka om när det gäller vapenförsäljning till alla möjliga mullor med gott om pengar, så måste vi slå till.”

”Jag vet. Du har rätt”, suckade Overholt. ”Juan, var bara försiktiga, okej?”

”Det kan du lita på.”

”Vill du att jag hänger kvar i telefon?” frågade den gamle erfarne CIA-tjänstemannen.

”Du vet var du ska sätta in pengarna så snart vi är ute”, svarade Juan. ”Om du inte vill veta detaljerna om vår operation, så borde du nog lägga på.”

”Det är uppfattat.” Förbindelsen tystnade.

Juan vände sig mot sina församlade kolleger. ”Okej, nu har vi suttit här länge nog. Är det några sista minuten-detaljer vi behöver klara ut innan vi avslutar mötet?”

”Containrarna på däck”, sa Max. ”Ska vi börja montera ner dem i skymningen eller vänta tills ni återvänder från flottbasen och vi är på väg? Och hur gör vi med färgen och de andra kamouflageåtgärderna?”

Staplarna av containrar som stod och skräpade på ”Oregons” däck var bara en fasad, bara ytterligare ett sätt att dölja fartygets verkliga kapacitet. Containrarna kunde fällas ihop och förvaras i ett av lastrummen, och därmed förändra hennes silhuett. Den blå färgen som täckte skrovet och den gröna på överbyggnaden var en miljövänlig färg som kunde tvättas bort med hjälp av vattenkanonerna för brandbekämpning som fanns monterade på fartyget. Under det extra färgskiktet var skrovet som ett lapptäcke av illa matchande färger som såg ut som om de hade målats på av flera generationer av ägare. Det vanliga ytskiktet bestod av ett radarabsorberande ämne som påminde om yttre skiktet på ett stridsplan byggt i smygteknik.

Man hade också monterat plåtar omkring karakteristiska detaljer på fartyget för att ytterligare förvränga formen. En huv över stäven som gav henne ett ganska speciellt utseende skulle tas bort. De två nuvarande piporna skulle avlägsnas och ersättas med en stor oval skorsten i stället. Den skorstenen fungerade också som skydd för radarkupolerna, som tillfälligt hade flyttats till bostadssektionen. För att ytterligare förändra hennes utseende skulle barlasttankarna fyllas så att det såg ut som om lastrummen var fullastade med varor.

Det skulle ta fyra timmar och kräva att alla besättningsmän ombord deltog, men när de var klara skulle ”Norego” ha försvunnit och i stället skulle ”Oregon” oskyldigt stäva fram över Persiska viken — ironiskt nog under iransk flagg, för det var faktiskt där fartyget var registrerat.

Juan tänkte efter ett ögonblick innan han svarade och vägde föroch nackdelar mot varandra. ”Eric, hur är månen i kväll?”

”Den är i första kvarteret”, sa fartygets navigatör och tillika meteorolog. ”Och enligt väderrapporten ska ett molntäcke dra in efter midnatt.”

”Då låter vi allt vara kvar som det är fram till midnatt”, sa Cabrillo. ”Vi borde vara tillbaka ombord klockan två i natt. Vi kommer att få två timmars försprång med förvandlingsarbetet, men om nåt går snett kan vi snabbt sätta tillbaka allt igen. Nånting annat?”

Några skakade på huvudet och det hördes ett allmänt prasslande av papper när alla gjorde sig redo att bryta upp.

”Vi möts vid månbassängen tjugotre nollnoll för en sista koll av utrustningen. Vi sjösätter miniubåten allra senast tjugotre och fyrtiofem. Om vi blir försenade kommer vi att få problem med tidvattnet.” Cabrillo reste sig för att få deras uppmärksamhet. ”Jag vill göra klart för alla avdelningschefer, särskilt ni som jobbar med landstigningsoperationerna”, han vände sig mot Eddie Seng och Franklin Lincoln, ”att vi inte har råd med några tabbar. Vi har en bra plan. Håll er till den så kommer allt att gå som smort. Situationen i den här delen av världen är tillräckligt besvärlig redan utan legosoldater som åker fast när de försöker stjäla några rakettorpeder.”

Linc knorrade lite på skämt. ”Ni vet ju allihop att jag lämnade Detroit för att komma bort från mina kompisar som höll på med stölder.”

”Ur askan . ”, sa Eddie med ett leende.

” . i ett iranskt fängelse.”

Kapitel 2

Många års arbete för CIA hade lärt Juan att fungera trots väldigt lite sömn under långa perioder. Men det var inte förrän han grundade Bolaget och köpte ”Oregon” som han utvecklade sjömannens förmåga att somna på kommando. Efter mötet i styrelserummet hade han återvänt till sin hytt — en rymlig svit som mer liknade en lägenhet på Manhattan än en fartygshytt — och tagit av sig sin kapten Esteban-kostymering och krupit i säng. Tankarna på de faror de skulle möta så snart de kommit i land höll honom vaken i mindre än en minut.

Utan att behöva någon väckarklocka vaknade han en timme innan han skulle rapportera vid månbassängen.

Han hade sovit utan att drömma.

Han gick in i badrummet, satte sig på en mahognypall för att ta av sig sitt konstgjorda ben och hoppade in i duschen. Tack vare ”Oregons” väldiga överskott av elektricitet var fördröjningen mellan det att man vred på kranarna tills man befann sig i en ångande het dusch endast några sekunder. Cabrillo stod under den närmast skållheta duschstrålen med huvudet nedböjt och vattnet forsande över kroppen. Han hade samlat på sig så många ärr genom åren att det räckte för flera liv, och han kunde tydligt minnas omständigheterna bakom vart och ett. Den trubbiga änden på benstumpen var det han tänkte minst på.

För de flesta människor skulle förlusten av ett ben sannolikt vara ett avgörande ögonblick i deras liv. Och under de långa månadernaav rehabilitering hade det varit så även för Juan. Men efter det hade han knappt funderat ett ögonblick på saken. Han hade tränat upp sin kropp till att acceptera protesen, och sitt medvetande till att strunta i den. Det var som han hade sagt till dr Huxley i ett tidigt skede av sjukgymnastiken: ”Jag är kanske lemlästad, men jag tänker inte låta mig bli handikappad.”

Benprotesen han hade haft under dagen var formad som ett mänskligt ben, med ett överdrag av gummi som matchade hans egen hudfärg och en fot med tår som till och med hade naglar och hår som stämde med utseendet på den vänstra foten. När han hade torkat sig torr och äntligen rakat av sig det kliande skägget, gick han till garderoben för att hämta ett mycket annorlunda ben.

Det fanns en avdelning på ”Oregon” som kallades Magiverkstan och som leddes av en prisbelönt specialeffektsmakare från Hollywood vid namn Kevin Nixon. Det var Nixon som i hemlighet hade utvecklat det som Juan kallade sitt stridsben. Till skillnad från protesen med naturligt utseende, såg den här ut som om den hade blivit över från Terminator- filmerna. Stridsben version 3.0 var tillverkat av titan och kolfiber och utgjorde en hel liten vapenarsenal. En Kel-Tek-pistol kaliber .380 fanns gömd i vaden, tillsammans med en perfekt balanserad kastkniv. Benet innehöll också en strypsnara, ett .50-kalibrigt vapen för enkelskott som sköt genom hälen samt förvaringsfack för alla möjliga sorters utrustning som Cabrillo skulle kunna behöva.

Genom att passa in benet över stumpen och sätta fast remmarna förberedde sig Juan mentalt för uppdraget.

Det fanns två skäl till att han hade grundat Bolaget. Det ena var förstås att han ville tjäna pengar. Och sett ur det perspektivet hade det gått bättre än han någonsin vågat drömma om. Varje deltagare kunde dra sig tillbaka med det han eller hon hade tjänat in under åren de hade tjänstgjort, och Cabrillo själv skulle kunna köpa en liten karibisk ö om han så ville. Men det var det andra skälet till att han hade bildat ett eget säkerhetsföretag som fick honom att fortsätta långt efter det att de flesta andra skulle ha lagt vapnen på hyllan. Behovet av en sån här grupp var nämligen så stort att hans samvete inte tillät honom att sluta.

Bara under det senaste året hade han och hans besättning på ”Oregon” krossat en piratliga som slog till mot fartyg med illegala kinesiska immigranter och utnyttjade dem som slavarbetare vid en avlägset belägen guldgruva, och Bolaget hade också stoppat en ekoterrorists planer på att styra in en giftpreparerad orkan över USA.

Så snart ett uppdrag var avslutat, väntade två nya där behovet av Bolagets unika kompetens var minst lika stort. Ondskan löpte amok över världen och stormakterna var förhindrade att förebygga dess spridning på grund av samma moraliska principer som hade gjort dem stora. Även om Bolaget arbetade under överinseende av Cabrillos egen moraliska kompass, så hindrades de inte av politiker av den sorten som var mer intresserade av omval än av resultat.

Medan Juan höll på att klä sig knackade chefsstewarden på hyttdörren och steg in.

”Frukost, kapten”, sa Maurice med sin begravningslika brittiska accent.

Stewarden var en veteran från Royal Navy som hade tvingats gå i pension på grund av sin ålder. Han var smal, hade yvigt vitt hår, var rak i ryggen som en eldgaffel och behöll sitt orubbliga lugn oavsett omständigheterna. Även om Cabrillo själv kunde vara något av en klädsnobb, så var det ingenting mot de mörka kostymerna och de välstrukna, vita bomullsskjortorna som Maurice hade på sig oavsett väder. Under de år stewarden hade jobbat ombord på fartyget var det ingen som någonsin hade sett honom svettas eller darra.

”Ställ den bara på skrivbordet”, ropade Juan medan han gick från sovrummet som låg vägg i vägg med hans kontor. Rummet var klätt med träpanel, kassettak i mahogny och matchande glasskåp för några av de udda föremål han hade samlat på sig genom åren. Mitt i blickfånget på ena väggen hängde en dramatisk målning av ”Oregon” som stångade sig fram genom en rasande storm.

Maurice ställde ner faten på skrivbordet. I en vrå av ordförandens hytt fanns ett perfekt litet matbord. Han tog av locken och rummet fylldes av dofter av omelett, böckling och mörkros tat kaffe. Maurice visste att Cabrillo tog en liten skvätt grädde i dagens första kaffe, så stewarden hade det i beredskap när Juan slog sig ner på stolen.

”Nå, vad är det senaste om unge mr Stones internetromans medtjejen från Brasilien?” frågade Juan och tog en stor tugga av omeletten.

Maurice var fartygets skvallercentral, och Eric Stones många kärleksaffärer på nätet var hans favoritämne.

”Mr Stone börjar misstänka att han och damen i fråga kanske har mer gemensamt än han först hade kunnat tro”, sa Maurice med en konspiratorisk viskning.

Juan öppnade det fristående, antika kassaskåpet bakom skrivbordet medan han lyssnade. ”Det brukar i allmänhet inte vara nån nackdel.”

”Jag syftar på könet, kapten. Han tror att damen i själva verket kanske är en man. Mr Murphy visade mig bilder som han/hon hade skickat och han kunde se att de hade blivit — hur var det nu han sa — ’körda genom photoshop’ för att dölja vissa anatomiska detaljer.”

Cabrillo skrattade. ”Stackars Eric. Han kan inte ens bli lycklig i ett chattrum.”

Han öppnade försiktigt den tunga dörren som pryddes av namnet på en sedan länge nedlagd järnväg i sydvästra USA. Nästan alla handeldvapen som fanns ombord på ”Oregon” förvarades i vapenförrådet intill den ljudisolerade skjutbanan, men Juan föredrog att ha sina egna vapen på kontoret. Förutom arsenalen av kpistar, automatkarbiner och pistoler hade Juan också sedelbuntar i olika valutor, guldmynt till ett värde av hundra tusen dollar från fyra olika nationella myntverk och flera små påsar med oslipade diamanter. Där fanns också en fyrtiokaratssten som hade varit en gåva från den nyvalde presidenten i Zimbabwe, som tack för Bolagets ansträngningar för att frita honom när han satt fängslad för sina politiska åsikter.

”Dr Huxley har tydligen bekräftat mr Murphys misstankar genom att studera proportionerna i den här personens ansikte och jämföra med normerna för män och kvinnor.” Medan Maurice fortsatte prata, kollade Cabrillo en halvautomatisk pistol, det enda vapen han skulle ta med sig. Till skillnad från resten av sitt team skulle han inte vara beväpnad till tänderna.

Han sörplade i sig det sista av kaffet och tog en tugga till av omeletten. Adrenalinet började strömma genom hans ådror och fickhans mage att knyta sig, så han hoppade över de feta böcklingarna.

”Vad tänker Eric göra?” frågade Juan och reste sig.

”Tydligen ska han skjuta upp sin resa till Rio de Janeiro tills han får klarhet i saken på ett eller annat sätt. Mr Murphy anser att han borde anlita en privatdetektiv.”

Cabrillo skrattade. ”Jag tycker att han borde skippa hela den här internetgrejen och träffa kvinnor på det vanliga sättet, öga mot öga, på en bar när man har tagit lite för många drinkar.”

”Instämmer! Man kan inte överskatta betydelsen av några drinkar som smörjmedel i sällskapslivet.” Maurice röjde av Cabrillos skrivbord och tog serveringsfatet på axeln, och över den andra armen hade han en ren linneservett. ”Vi ses när ni kommer tillbaka.”

Det var det närmaste ”Lycka till” stewarden brukade sträcka sig.

”Inte om jag ser dig först”, var Juans sedvanliga svar.

De lämnade hytten tillsammans, Maurice gick åt höger för att återvända till kabyssen, Juan åt vänster. Han tog en hiss tre våningar ner. Dörrarna öppnades till ett grottliknande rum som var upplyst av rader av strålkastare och luktade starkt av hav. Från en lyftkran hängde den större av de två undervattensfarkoster som ”Oregon” var utrustad med — en tjugometers Nomad 1000. Den trubbnosiga miniubåten hade plats för sex personer, varav en förare och en andreförare. Intill de tre hyttventilerna i fören satt några väl skyddade xenonlampor och en ledad griparm med en klo som kunde slita sönder stål. Nomaden var godkänd för tre hundra meters djup, nästan tio gånger så mycket som sin lillasyster, Discovery 1000, som var upphängd i en vagga ovanför, och som var utrustad med en luftsluss så att dykare kunde ta sig ut ur farkosten när hon befann sig i undervattensläge.

Nedanför ubåten hade besättningsmännen redan dragit däcksgallret åt sidan så att man såg ett gapande hål som gick ända ner till ”Oregons” köl. De yttre portarna var fortfarande stängda, men pumparna höll på att fylla den simbassängstora öppningen för att förbereda sjösättningen.

Linc, Eddie och Max var i färd med att dra på sig svarta våtdräkter utanpå sina badbyxor. Dykarutrustning till allihop hade redan lastats i ubåten. Linda Ross stod med armarna i kors och iakttogroat Max. Hanley hade tjänstgjort som kapten på en snabbgående båt i Vietnam i två olika omgångar, och numera hade han inte längre den smärta figur han en gång hade haft. Han hade stora problem att dra dräkten över magen. Han brukade vanligtvis inte följa med på landstigningsoperationerna, men han var Bolagets bäste mariningenjör och alla instämde i att hans expertkunnande kunde komma väl till pass.

”Gamle gosse”, sa Juan med ett leende och klappade Max på magen, ”inte kan jag minnas att du hade så här mycket besvär för några år sen.”

”Det är inte årens fel”, suckade han, ”det är bakelserna.”

Cabrillo satte sig på en bänk, men till skillnad från de andra började han dra på sig en torrdräkt utanpå kläderna. ”Linda, har du checkat det som ska kollas före sjösättningen?”

”Vi är klara för avfärd.”

”Och vaggan?”

”Den är säkrad”, svarade Max i hennes ställe med stolt röst. Det var han som hade konstruerat vaggan, och han hade övervakat tillverkningen i ”Oregons” verkstad.

Juan lånade ett headset av en ingenjör som stod bredvid och anropade kommunikationscentralen. ”Hali, det är ordföranden. Hur ser det ut därute?”

”Radarn visar den vanliga raddan av tankfartyg på väg in och ut ur Gulfen. Det finns ett containerfartyg som la till vid stora kajen i Bandar Abbas för omkring två timmar sen, plus några felucker och dauer.”

”Inget från flottbasen?”

”Det är tyst. Jag har kollat alla frekvenser, och förutom normalt pladder mellan fartyg till sjöss så försiggår inte mycket.”

”Jag hoppas du har finslipat språkkunskaperna.” Det var ett stående skämt mellan dem. Hali Kasim hade libanesiska föräldrar men kunde inte ett enda ord arabiska, vilket var ett av de fyra språk som Cabrillo talade flytande.

”Tyvärr, chefen, jag låter översättningsfunktionen i datorn göra jobbet åt mig.”

”Eric och Murph, är ni redo?”

När Cabrillo skickade ett team i land fanns det inga som var bättre lämpade att sköta fartygets navigations- och vapensystem än Stone och Murphy.

”Ja, chefen”, svarade de i mun på varandra. Murph tillade: ”Vi är redo, vi är klara, rycker ut vid minsta fara.”

Juan stönade. Murphs senaste hobby var poetry slam, och trots besättningens upprepade försäkringar om motsatsen, ansåg han sig vara en mästare på den här typen av estradpoesi. ”Vi testar kommunikationerna så fort vi är på plats i Nomaden.”

”Uppfattat”, svarade Hali.

Linc och Eddie hämtade de vattentäta säckarna som innehöll deras vapen och utrustning och klättrade upp på miniubåten. De försvann in i skrovet genom den lilla luckan. Max och Cabrillo följde efter och Juan gav det tjocka stålskrovet en vidskeplig klapp innan han klättrade ner i undervattensfarkosten. Färden in till land skulle ta en timme, så de satte sig längs miniubåtens sidor hellre än att pressa in halva teamet i luftslussen avsedd för två. Alla fyra skulle ta på sig sina dykarutrustningar under färden in mot land.

Linda Ross krånglade sig förbi Juan och Max och slog sig ner på förarplatsen, som var en låg stol omgiven av rader av strömbrytare, visartavlor och datorskärmar, vars sken fick hennes ansikte att skifta i en spöklikt grön färg.

”Hur hör ni mig, ’Oregon’?” frågade hon efter att ha tagit på sig sitt headset över det rufsiga håret.

”Fem av fem.” Deras kommunikationssystem använde sig av 132bits kryptering och förflyttade sig genom frekvenserna var tiondels sekund, så risken för avlyssning och dekryptering var lika med noll.

Männen där bak i miniubåten checkade också in. Dykarhjäl marna de skulle ha på sig hade kombinerade sändare och mottagare för att underlätta kommunikationen mellan dem själva, Nomaden och ”Oregon”.

”Okej, nu kan ni öppna”, beordrade Linda.

Belysningen kring månbassängen dämpades för att inte synas ner i vattnet när kölportarna sakta öppnades. Mekanismen som sänkte ner farkosten sattes i gång. Miniubåten krängde plötsligt till och påbörjade sedan sin nedstigning. Det varma Gulfvattnet skvalpadesnart mot hyttventilerna, varpå farkosten sjönk ner tills flytkraften var neutral. Byglarna kopplades loss och Nomaden guppade fritt.

Linda aktiverade barlastpumparna, släppte sakta in vatten i tankarna och manövrerade försiktigt ut farkosten genom öppningen i botten på ”Oregons” skrov. Trots att hon hade gjort det dussintals gånger var hennes rörelser långsamma och försiktiga. Hon iakttog djupmätaren och laseravståndsmätaren som var monterad ovanpå farkosten, för att försäkra sig om att de gick fria från kölen.

”Nomaden är ute”, sa hon när de befann sig sex meter under skrovet.

”Portarna stängs. ’Oregon’ klart slut.”

Linda gick ner ytterligare tolv meter, tills havsbottnen bara var en eller ett par meter nedanför miniubåten, och satte kurs mot flottbasen i Bandar Abbas. Hon höll låg fart så att ljudet av de snurrande propellrarna inte skulle varna någon uppmärksam sonaroperatör i området, även om det med tanke på trafikmängden i Hormuzsundet skulle vara näst intill omöjligt att urskilja den oerhört tysta Nomaden i den akustiska röran.

De löpte risk att bli upptäckta eftersom vattnet var så grunt, vilket tvingade henne att ha de yttre lamporna släckta. Hon måste sätta sin tillit till LIDAR-systemet, vilket stod för Light, Detection and Ranging. Det använde sig av ett antal reflekterande lasrar för att kartlägga terrängen omedelbart framför ubåten. Hon skulle ta dem till flottbasen genom att följa den tredimensionella datorbilden av omgivningarna. LIDAR-systemet kunde upptäcka föremål små som läskburkar.

”Det här är piloten, längst fram i cockpiten”, ropade hon över axeln. ”Vi kommer att färdas på en höjd av minus fjorton meter och med en hastighet av tre knop. Vår beräknade ankomsttid till målet är om cirka sextiotvå minuter. Under den här tiden får ni använda elektronisk utrustning, och glöm inte att säga till flygvärdinnan om bonuspoäng.”

”Hallå där, piloten, mina jordnötter är härskna”, ropade Linc till henne.

”Ja, och jag vill ha en filt och en kudde”, tillade Eddie.

Max stämde in: ”När du ändå håller på skulle det sitta fint med en dubbel whisky.”

När man lyssnade på skämtandet under den närmaste halvtimmen, skulle man aldrig ha kunnat ana att de var på väg in i Irans mest välbevakade marinbas. Men det var inte det att de inte var medvetna om riskerna. De var helt enkelt alldeles för professionella för att låta det gå ut över nerverna.

Men allt det där upphörde när det var en halvtimme kvar. Landstigningsteamet började ta på sig sina dykarutrustningar och kolla varandras grejer både en och två gånger. När de hade fått på sig allt, förflyttade sig Juan och Linc till den telefonkioskstora luftslussen. Det fanns en lucka i taket på det klaustrofobiska utrymmet som kunde öppnas från förarplatsen eller inifrån luftslussen, men bara när trycket på båda sidor av den bepansrade dörren var utjämnat. För att spara tid tryckte Juan på knapparna som fick havsvattnet att långsamt strömma in i slussen. Vattnet kändes varmt som blod när det steg upp utmed kroppen, utom för Juan som hade torrdräkt på sig. Juan var tvungen att släta ut rynkorna så att dräkten inte skulle skavas sönder. Båda två fick svälja upprepade gånger för att lätta på trycket i öronen.

När vattennivån nästan var uppe vid halsen på dem, tryckte Cabrillo på knappen igen. De behövde inte ta på sig dykarhjälmarna förrän i sista ögonblicket.

”Hur går det för er därborta?” Lindas röst lät burkig och avlägsen inne i hjälmen.

”Hur kommer det sig att jag alltid hamnar härinne tillsammans med den störste i hela besättningen?” klagade Juan med teatralisk stämma.

”Därför att Max kagge är för stor för att få plats därinne tillsammans med Linc, och Eddie skulle bli krossad som en lus”, sa Ross.

”Hallå där, du ska vara tacksam för att jag inte tar ett djupt andetag”, skämtade Linc med sin djupa barytonröst.

”Ordföranden, LIDAR-systemet har uppfångat portarna till ubåtsbunkern. Vi är cirka femtio meter därifrån.”

”Okej, Linda. Sätt ner oss på botten till höger om torrdockans ingång.”

”Uppfattat.”

Några sekunder senare skakade Nomaden till när Linda satte nerden på den sandiga havsbottnen. ”Jag slår av all utrustning som inte är nödvändig. Säg till när ni är klara.”

”Vad säger du, Linc?” frågade Cabrillo.

”Nu kör vi.”

Juan tog på sig hjälmen, kollade att låsringarna som tätade dräkten satt fast ordentligt och att han fick tillräckligt mycket luft från tuberna. Cabrillo väntade tills Linc gav honom dykartecknet för ”okej” innan han öppnade ventilen och släppte in vatten igen. Vattnet steg hastigt till luftslussens tak. Han släckte lamporna och slog till på en vippkontakt för att öppna.

Luckan svängde uppåt och släppte ut en liten mängd instängd luft. Bubblorna var silvervita i mörkret, men eftersom vågorna skvalpade mot den inhägnade piren skulle de inte synas.

Juan hävde sig ut ur luftslussen och stannade till på undervattensfarkostens övre däck. Utan lampor var vattnet svart som bläck. Cabrillo var uppvuxen i södra Kalifornien och hade känt en dragning till havet så länge han kunde minnas. Han övergick från snorkling till att dyka med lufttuber och från body boarding till surfing i början av tonåren. Han var som en säl i vattnet och en nästan lika skicklig simmare. Mörkret förstärkte bara lugnet han kände varje gång han dök.

Lincoln kom ut från Nomaden ett ögonblick senare. Juan stängde luckan och därefter väntade de på att Eddie och Max skulle komma ut. Så snart alla hade kommit ut ur ubåten chansade Cabrillo och tände dykarlampan, och han skärmade av ljusstrålen med handen så att den inte skulle synas från ytan.

Den iranska ubåtsbunkern hade byggts genom att man först grävt en etthundraåttio meter lång och trettio meter bred ränna från havet in i öknen. Över den hade man byggt ett skal av armerad betong, troligen minst två och en halv meter tjockt och starkt nog för att tåla en direkt bombträff. Bunkern hade byggts före den US A-ledda invasionen av grannlandet Irak, och iranierna måste vara väl medvetna om att vissa av de kraftigare bomberna i den amerikanska arsenalen nu skulle ha jämnat hela byggnaden med marken med en enda träff. Söder och norr om torrdockan låg flottbasens huvudpirar, medan administrationsbyggnader, verkstäderoch kaserner bredde ut sig tre kilometer inåt land.

På den sidan av ubåtsbunkern som vette mot havet fanns två bastanta portar som öppnades utåt med hydraulik. Springan mellan portarnas nederkant och cementplattan tätades med uppblåsbara gummiblåsor för att förhindra att vatten strömmade in i byggnaden. Bortsett från sprängämnen eller att man jobbade några timmar med en skärbrännare, var portarna ogenomträngliga.

Med några bensparkar förflyttade sig Cabrillo från portarna och ledde sitt team vidare genom mörkret. Då och då lyste han med lampan längs muren som skyddade flottbasen mot havets härjningar och som var övervuxen med snäckor. Efter femton meter föll ljuskäglan på det han letade efter. Där fanns en drygt meterbred kulvert in genom muren — ett mörkt hål som ledde in till pumparna som tömde torrdockan på vatten. Han var noga med att skärma av ljuset när han inspekterade järngallret som satt inbäddat i betongen och förhindrade att något simmade in i röret. Stålet var bara lätt rostangripet, medan betongen verkade helt opåverkad. Det krävdes mer än en minuts noggrann inspektion för att upptäcka ledningarna upptill och nedtill på de sex metallstängerna.

Ett sätt att skydda sig mot inkräktare var att förse gallret med rörelsedetektorer, men med tanke på alla nyfikna fiskar i Persiska havet skulle larmet gå hela tiden. Då var det lättare att leda en elektrisk ström genom metallen, och om strömmen bröts skulle vakterna larmas om att någon hade tagit bort en del av gallret.

Juan pekade ut ledningarna för Linc, som var Bolagets främste expert på att obemärkt ta sig in på olika ställen. Linc jobbade mest på känn och gjorde, med hjälp av krokodilklämmor och sladdstumpar, förbikopplingar på tre av järnstängerna för att inte bryta strömkretsen. Sedan tog han fram två tandkrämstubsliknande tuber från sin dykarväska. Han tog av locket på den ena och applicerade en sträng av ett grått, kittliknande ämne runt ändarna på stängerna. Därefter strök han på lika mycket från den andra tuben ovanpå den första strängen.

De två blandningarna var inerta var för sig, men tillsammans bildade de en frätande syra. På mindre än en minut hade metallen under strängarna frätts sönder så pass mycket att Linc kunde brytaloss järnstängerna, samtidigt som hans lösa ledningar höll strömkretsen sluten och larmet tyst. Han la ner de avbrutna stängerna i sanden, noga med att inte vidröra de frätande ändarna och höll de löst hängande sladdarna åt sidan så att Max, Eddie och Juan kunde ta sig igenom innan han själv försiktigt gled in i röret.

Nu när de var skyddade för nyfikna blickar vred Juan upp styrkan på dykarlampan, så att ljuskäglan bildade en vit cirkel som följde de rundade kanterna i rörledningen.

En skugga kom plötsligt farande mot honom. Han slog i blindo när en suddig gestalt passerade förbi honom. Han hann uppfatta rygg- och stjärtfenan på en ung haj innan den försvann bakom honom.

”Skönt att vi mötte honom nu och inte om några år”, skämtade Eddie.

Cabrillo behövde några sekunder för att hjärtat skulle lugna sig innan han fortsatte genom det trånga röret. Han var nervösare än han hade trott och det bådade inte gott.

Rörledningen ledde in i en stor ventil som skulle vara i stängt läge om torrdockan var tom, men under de två dygn de hade bevakat anläggningen hade de inte sett några tecken på att iranierna hade tömt ubåtsbunkern sedan deras nyaste dieselelektriska ubåt i Kilo-klassen hade släppts in.

De fyra männen pressade sig igenom ventilen och in i den monstruösa pumpen som kunde torrlägga dockan. Pumphjulets blad var gjorda av blänkande ferrobrons och var fästa i navet med bultar.

Juan hade varit förberedd på bultar, och ifall bladen skulle ha varit svetsade hade han med sig en liten skärbrännare. Han drog upp en skiftnyckel ur en ficka på låret och attackerade bultarna. Vinklarna var besvärliga och muttrarna hade dragits åt med tryckluft, så han fick ta i så mycket han kunde för att få loss alla tolv. Särskilt en bult krävde en sån ansträngning att han såg färgsprakande fyrverkerier innanför sina hårt hopknipna ögon. När den slutligen lossnade, slant han med skiftnyckeln och skrapade handen mot det kroksabelformade bladet. Ett litet moln av blod syntes i ficklampans sken.

”Försöker du locka tillbaka hajen?” retades Max.

”Så länge din stora bak är mellan honom och mig klarar jag mig.”

”Den är inte stor, den är bara välstoppad.”

Juan var klar med bultarna och la vart och ett av de fyrtiofemcentimeters pumphjulsbladen åt sidan. Han måste lossa på lufttuben och åla sig under pumpens nav för att ta sig igenom. Han väntade på andra sidan på att de övriga skulle förena sig med honom och sätta lufttuberna på plats igen.

Röret fortsatte ytterligare några meter innan det svängde nittio grader. Cabrillo släckte ficklampan, och efter att ha väntat ett ögonblick så att ögonen skulle hinna vänja sig, kunde han urskilja ett svagt ljussken som kom från andra sidan böjen. Försiktigt simmade han närmare, och när han nådde böjen stack han fram huvudet och tog en hastig titt.

De hade nått fram till torrdockan. Ljuset kom från den fasta belysningen högt uppe i taket. Han insåg att det dämpade ljuset bara var tillräckligt för vakterna som patrullerade ubåtsbunkern — inte för teknikerna som skulle arbeta med ubåten. Precis som de hade förväntat sig, var det alltså bara en handfull personer att övermanna.

Cabrillo simmade ut ur röret och dök ner för att hålla sig utmed betongbottnen, följd av Max, Linc och Eddie. De förflyttade sig närmare de höga portarna, där risken var minst för att det skulle finnas några vakter. Juan kollade djupet på sin dykdator och höll kvar teamet på tre meter i en minut, för att låta den lilla mängden kvävgasbubblor som hade samlats i blodomloppet lösa sig.

Med tålamod som krokodiler som kommer upp ur floden på jakt efter ett byte, närmade sig de fyra männen ytan och stannade alldeles under dess silverblänk för att sätta fast små periskop på hjälmarna. Tredje generationens optik som fanns i periskopen klarade till och med att förstärka stjärnornas ljus så att det lyste som mitt på dagen, så de måste justera ner lite när de sakta sökte igenom vartenda skrymsle av torrdockan från vattnet.

Torrdockan var tillräckligt bred för att två båtar skulle kunna ligga sida vid sida, och längs ubåtsbunkerns båda långsidor fanns upphöjda cementkajer som sträckte sig utmed nästan hela byggnadens längd. Där var fullt av utrustning, fat med smörjolja, högar avverktyg under presenningar, små elektriska golfbilar för att lättare ta sig omkring och tre gaffeltruckar. I den bortre änden av bunkern fanns ett övre våningsplan som sträckte sig över byggnadens hela bredd. En del av det etaget var inglasat och fungerade som kontor eller observationsrum, och nedanför fanns ett par låsta rum för saker som behövde förvaras i säkerhet. Uppe i taket fanns en travers som kunde nå alla delar av den täckta dockan.

Förtöjd vid ena kajen med kraftiga trossar låg en hotfull, svart skepnad. Det var en attackubåt i Kilo-klassen — ett fartyg på tvåtusen tvåhundra ton som en gång hade varit den mest fruktade ubåten i den sovjetiska flottan. När den gick med batteridrift var Kilo-ubåten en av de tystaste undervattensfarkoster som någonsin hade byggts och den kunde smyga sig tätt inpå fartyg som var utrustade med sofistikerade passiva sonarsystem. Hon var försedd med sex torpedtuber och kunde vara ute och patrullera i en och en halv månad utan att fylla på förråden.

Närvaron av Kilo-ubåtarna betraktades som en provokation, med tanke på att Iran tidigare hade sänkt handelsfartyg i Persiska viken. USA och dess allierade hade försökt med alla upptänkliga diplomatiska knep för att hindra Ryssland från att sälja Kilo-ubåtarna till iranska flottan, men ingen av parterna hade låtit sig avskräckas. Vanligtvis var de sextiosex meter långa ubåtarna stationerade vid Chah Bahar i Arabiska havet och inte instängda i Gulfen, men Overholts underrättelser tydde på att just den här Kilo-ubåten höll på att utrustas med de nyutvecklade rakettorpederna.

Om Bolaget kunde bevisa att ryssarna illegalt sålde sån teknik till Teheran, så skulle det omöjliggöra iraniernas alla försök att skaffa fler ubåtar — något de var ytterst angelägna om.

”Nå, hur många har ni hittat?” frågade Juan efter att de tyst hade spanat i fem minuter.

”Jag får det till sex”, svarade Linc.

”Samma här”, sa Eddie.

”Max?”

”Är ni säkra på att det inte är en vakt som tar en tupplur därborta till vänster, i det där som liknar en trave med lakan som väntar på att lastas ombord?”

Under tystnad iakttog de platsen som Max hade angivit och ansträngde sig för att försöka urskilja formerna av en människa. Alla tre drog efter andan när det som de hade trott bara var en skugga plötsligt reste sig, såg sig omkring ett ögonblick, kliade sig under armen och la sig ner igen.

”Du har skarpa ögon, min vän”, sa Juan. ”Jag ska aldrig mer reta dig för att du använder brillor när du läser en rapport. Vi har alltså fyra vakter uppe på observationsplattformen och de två borta vid personalentrén, plus Törnrosa. Linc och Eddie — ni tar hand om gänget på övervåningen. Max, du förlänger den där killens tupplur ett tag, och jag satsar på de två vid dörren.” Cabrillo kollade klockan. Den var ett på natten. Risken var inte stor att vakterna skulle bli avlösta före gryningen. ”Vi har en timme på oss tills vi ska vara tillbaka ombord på Nomaden om vi ska klara vår deadline klockan tre. Så vad sägs om att vi sätter lite fart?”

Dykarna gick ner under vattnet igen och simmade genom torrdockan. Max stannade strax intill där vakten låg och sov och avvaktade nedanför kajkanten i den mörka skuggan av Kilo-ubåtens skrov. Eddie och Linc simmade längs den vänstra kajen så att de skulle komma fram under en spiraltrappa som ledde upp till avsatsen på övervåningen. Juan för sin del hävde sig upp ur vattnet i skydd av en hög med lådor, drygt hundra meter från den välupplysta entréhallen där ett par uttråkade vakter bevakade några låsta dörrar.

Ljudlöst tog han av sig dykarutrustningen och torrdräkten. Innanför hade han en kaptensuniform från syriska flottan, med både slips och ordensband. Det enda som inte stämde var dykarskorna av gummi som han hade på fotterna, men det var inte mycket att göra åt. Han spände på sig ett pistolbälte och satte en mössa på huvudet för att täcka sitt blonda hår. Han väntade ytterligare en minut så att de övriga i teamet skulle komma på plats, innan han djärvt klev runt lådorna och började gå mot vakterna.

Inte förrän han var mindre än tio meter ifrån dem blev en av dem medveten om hans närvaro. Mannen reste sig hastigt och tittade sig förvirrat omkring ett ögonblick innan han mindes att han hade ställt sin AK-47:a bredvid bordet som han delade med sin kollega. Juan fortsatte framåt samtidigt som vakten famlade efter vapnetoch riktade det mot Cabrillos bröst. Han morrade fram en varning medan hans kollega kom på fötter, med ett automatvapen i ett fast grepp, även om remmen hade snott sig runt händerna.

”Vad ska det här betyda?” frågade Juan på perfekt arabiska. ”Jag är kapten Hanzi Hourani från syriska flottan, och jag är gäst hos flottbasens chef, amiral Ramazani.”

De två vakterna stirrade på honom innan den ene sa på stapplande arabiska: ”Ni är vem?”

”Kapten Hourani”, fräste Cabrillo irriterat. ”För Profetens skull har jag gått ut och in i den här byggnaden minst ett dussin gånger den senaste veckan. Visst måste ni känna till att jag är här för att se på demonstrationen av ert nya mirakelvapen — torpederna som kommer att jaga bort kor sfar arna från våra vatten en gång för alla.”

Juan visste att den farsitalande vakten bara uppfattade vart tredje eller fjärde ord av hans kulsprutesnabba harang, men det var snarare attityden än orden som var det viktiga. Han måste få dem att tro på att han hörde hemma där, trots den sena timmen. Det fanns en walkie-talkie på bordet, förutom ett överfullt askfat, tallrikar med kallnad mat och en hög med skrynkliga tidningar. Om de anropade basens säkerhetsavdelning skulle bluffen bli avslöjad.

”Jag glömde alldeles bort klockan när vi gick på rundvandring i ubåten”, fortsatte Juan. Sedan log han lite förläget. ”Det är inte riktigt sant. Jag råkade somna i kaptenens hytt, och drömde att det skulle bli jag som fick utdela det första slaget mot de amerikanska imperialisterna.”

Vakten såg fortfarande misstänksam ut, men erkännandet från en överordnad officer — även om han tillhörde en annan flotta — att även han kunde hänge sig åt samma fantasier som de själva, fick vakten att känna sig bättre till mods. Han översatte åt sin kollega vad Cabrillo hade sagt.

Det verkade inte göra så stort intryck. Han röt åt den förste vakten och gestikulerade med pipan på sin automatkarbin. Den arabisktalande bad att få se Juans id-kort.

Juan drog upp en plånbok och räckte fram till den äldre av dem. Medan vakten studerade id-kortet, fiskade Juan upp ett paket cigaretter ur bröstfickan och tände en. Det var Dunhill - ett märkevida överlägset den billiga tobak de här männen var vana vid. Och han såg att båda hajade till vid åsynen av den karakteristiska, platta asken. Vakten höll i plånboken och vände sig om för att ta upp walkie-talkien, då Juan erbjöd honom cigarettpaketet.

Han tvekade ett ögonblick, så Juan höll fram paketet ännu närmare.

”Vi måste höra med vaktchefen”, sa den yngre vakten.

”Självklart”, sa Juan och blåste ut rök ur munnen. ”Jag tänkte att ni kanske ville njuta av en anständig cigarett medan de skriker åt er för att ni inte vet att jag har tillstånd att vara här.”

Med förlägna miner tog de båda männen var sin cigarett. Juan höll fram tändaren åt dem. De hann bara växla en hastig blick efter det första blosset, innan den snabbverkande, narkotikaspetsade tobaken slog till mot nervsystemet. Båda två föll ihop utan ett ord.

Cabrillo mosade sönder sin cigarett med foten. ”I vanliga fall, grabbar”, sa han och fimpade vakternas pyrande Dunhills och stoppade ner alla bevis i byxfickan, ”dör man av såna här. Men i ert fall kommer ni bara att vara utslagna några timmar. Fast jag avundas er inte när era överordnade upptäcker er försumlighet.”

Bolaget försökte i möjligaste mån undvika att döda folk under sina operationer. Redan på det första planeringsstadiet förvissade sig Cabrillo om att vakterna inte skulle dö när de utförde sitt arbete, bara för att Ryssland illegalt hade sålt avancerad militär utrustning.

Därmed inte sagt att Juan Cabrillo och hans mannar inte hade mycket blod på sina händer, men de dödade inte om det inte var absolut nödvändigt.

Juan höll just på att vända sig bort, när en plåtdörr flög upp och en tekniker i labbrock klev in, flankerad av två soldater. De såg de två medvetslösa vakterna på golvet och Juans obekanta uniform. Den ene höjde sin automatkarbin och anropade honom. Den andre sa något till sin kollega som Cabrillo gissade betydde ungefär ”Jag går och hämtar hjälp”, innan han vände på klacken och störtade i väg.

Om någon minut skulle alla de tre tusen matroserna och all understödspersonal vara på väg mot torrdockan likt en hord av bärsärkar.

Kapitel 3

Samtidigt som den ene vakten var på väg mot dörren, uppenbarade sig en röd ljuspunkt på den andre vaktens vapen, följd av ett skott avlossat med ljuddämpare, så att AK-47 : an slets bort från vaktens blödande hand.

Juan tvekade inte. Linc eller Eddie hade oskadliggjort mannen uppifrån sin position på plattformen, och Cabrillo förstod att de även hade den chockade teknikern på kornet med sina ljuddämpade automatkarbiner. Juan rusade i väg efter den flyende vakten, driven av sin mest karakteristiska egenskap — oförmågan att tillåta sig ett misslyckande. Vakten höll på att försvinna in på den mörklagda flottbasen, och om det inte hade varit för hans kakiuniform skulle Cabrillo ha tappat bort honom i mörkret. Efter bara några steg hade han reducerat vaktens försprång till nästan ingenting och kastade sig och fick tag om den flyende iranierns knän, i en tackling av yppersta proffsklass.

Båda föll omkull på den hårda asfaltsvägen. Juan skyddades av vaktens kropp, men denne hade inte samma tur. Hans huvud slog i makadamen med ett otäckt krasande och när de kanade över asfalten skrapade han sönder ansiktet.

Cabrillo tittade sig hastigt omkring. Strax intill låg ett par mörka lagerbyggnader och på avstånd kunde han se en fyravånings kontorsbyggnad med några upplysta fönster, men han trodde inte att han hade blivit upptäckt. Han satte fast ett par handbojor runt den medvetslöse vaktens handleder, slängde upp honom över axeln ochbörjade jogga tillbaka till ubåtsbunkern.

När Cabrillo stängde dörren bakom sig, såg han att Eddie hade försett teknikern med handbojor och munkavle. Eddie släpade honom till det undanskymda hörnet av entréhallen där han redan hade gömt de två drogade vakterna. Juan la ner sin börda bredvid dem.

”Det var nära ögat”, flämtade han.

”Tror du att nån såg dig?” frågade Seng.

”Om du hör ett larm som börjar tjuta, så har du fått svaret. Var det några problem med vakterna däruppe?”

”En försökte få tag i sitt vapen. Linc har stoppat hans blödning, och kommer han bara till sjukhus inom de närmaste timmarna så klarar han sig. Vi hade ansiktsmasker och jag ropade på mandarin som vi hade planerat. Och om de där killarna är duktiga på vapen så känner de igen en kinesisktillverkad modell 95.”

”I kombination med den tjeckiska ammunitionen vi använder, kan de hålla på och gissa ett bra tag.”

Max Hanley kom sakta gående och gjorde en grimas. ”Var du tvungen att göra det här svårare än det redan är?”

”Gaska upp dig, Max, om vi inte ökade riskerna skulle vi inte kunna ta ut ett sånt sanslöst arvode som vi gör.”

”Jag avstår gärna från lite av min andel nästa gång.”

”Var det några problem med din kille?”

”Hans tupplur kommer att fortsätta en stund i morgon också. Men om du ursäktar, så tycker jag vi letar reda på de där torpederna nu.”

I det första av de två rummen hittade de ett förråd av konventionella rysktillverkade TEST-71-torpeder, exakt likadana som dem ”Oregon” var utrustad med. Det var i det andra rummet, efter att Linc hade skjutit sönder låset, som de hittade Irans nyaste och farligaste vapen. Där fanns arbetsbänkar, datorer och alla möjliga sorters elektronisk utrustning. Mitt i rummet låg två föremål som var draperade som lik i ett bårhus. Max stegade fram och slet bort skynket från det ena. Vid den första anblicken såg torpeden på den motordrivna vagnen likadan ut som TEST-7i:orna, förutom att den saknade propeller. Max studerade den sju och en halv meter långaundervattensmissilen — särskilt den underligt formade nosen. Det var den som skapade en luftbubbla runt torpeden, vilket gjorde att den kunde gå genom vattnet praktiskt taget utan friktion.

”Vad tror du?” frågade Juan och gick fram till sin andreman.

”Den ser ut exakt som bilderna jag har sett av den ryska Shkval -torpeden”, förklarade ingenjören. ”Formen hänger samman med funktionen, och det är just den här speciella utformningen som ger superkavitationseffekten.”

”Så de hjälper iranierna?”

”Utan tvivel.” Max rätade på sig. ”Bevisen kommer visserligen att utgöras av själva raketmotorn, men jag kan sätta en peng på att vi har rätt.”

”Bra. Du och Eddie samlar ihop allting ni kan.” Eddie befann sig redan vid en datorterminal och kopplade in en egen hårddisk som skulle kopiera allting i datorn. Linc höll på att titta igenom loggar och pärmar för att se om han hittade någonting relevant. Cabrillo vände sig mot Franklin Lincoln. ”Är du klar?”

”Ja.”

Max hejdade Juan som just var på väg ut från rummet. ”En eller två?”

Juan kastade ett öga på de två torpederna. ”Har man sagt A får man säga B — vi tar båda två.”

”Du ska veta att de troligen är både apterade och fyllda med bränsle.”

Cabrillo log. ”Då tar vi dem försiktigt.”

Medan Linc sökte igenom övervåningen efter maskineriet som öppnade de stora portarna, klättrade Juan uppför en väggfast stege och gick över en gångbrygga till manöverhytten för traversen. Efter sina år till sjöss var han väl förtrogen med kranar av olika slag, så han startade motorn och satte traversen i rörelse mot den bortre delen av ubåtsbunkern. Då slogs han av en djävulsk tanke och sänkte ner den enorma kroken. Den vägde nästan ett ton, och eftersom den rörde sig så fort att den hade pendlat bakåt några grader, styrde Cabrillo kroken mot Irans nya ubåt i Kilo-klassen.

Kroken hade inte tillräcklig fart för att slita bort djuprodret, men skadorna som uppstod på det känsliga styrsystemet betydde attubåten skulle bli kvar i torrdockan under de närmaste månaderna.

När Juan slutligen hade fått kranen i rätt position hade Eddie och Max rullat ut en av de tre ton tunga torpederna från laboratoriet. Juan sänkte ner kroken, och de häktade fast lyftslingorna som iranierna omtänksamt nog hade lämnat kvar. När lasten var säkrad vinkade Max till Cabrillo medan Eddie gick och hämtade sin dykarutrustning.

Cabrillo lyfte upp torpeden från vagnen och backade ut traverskranen över vattnet igen — noga med att hålla säkert avstånd till ubåten. Fem meter från portarna sänkte han ner vapnet i vattnet och iakttog noga när den grova stålvajern slackade, vilket visade att torpeden lagt sig på botten. Han stoppade kranen när vajern började bukta ut. Under tiden hade Eddie gått längs kajen och kånkat på lufttuber, hjälm och regulator. Han drog på sig grejerna och försvann ner i vattnet. Juan kollade var Eddies bubblor kom upp till ytan, och efter en minut stack Eddies uppsträckta tumme upp ur det grumliga vattnet.

Juan lyfte upp den tomma kroken och började köra tillbaka traversen mot den inre delen av dockan igen, där Max hade rullat ut den andra rakettorpeden. Medan kranen gled längs skenan kunde Juan se Linc på den övre observationsplattformen. Linc stod böjd över en dator och jobbade med kontrollerna till de yttre portarna. Han måste ha hittat rätt kombination för belysningen började släckas tills endast en enda lampa var tänd ovanför Hanley. Cabrillo kastade en blick över axeln. På avstånd kunde han nätt och jämnt urskilja hur en av de stora portarna svängde utåt. Det var signalen till Linda att hon skulle gå in med ubåten i dockan. LIDAR-syste- met skulle upptäcka torpeden som låg på botten, och hon visste att hon skulle vänta på besked från Cabrillo ifall de skulle stjäla en till.

Så snart den andra torpeden hängde under traversen anslöt sig Max till Linc, och tillsammans bar de två männen med sig all dykarutrustning — bland annat Juans andningsapparat och torrdräkt — till andra änden av torrdockan. De gjorde sig redo för avfärd, medan Juan manövrerade traversen i rätt position för att sänka ner torpeden i vattnet.

När torpeden försvann under ytan och vajern blev slack, stängdehan av kranen, stack in handen under den lilla kontrollpanelen och slet loss några sladdar i en skur av gnistor.

Det var uteslutet att iranierna inte skulle upptäcka stölden, och därför borde de göra vad de kunde för att försvåra deras arbete med att återställa torrdockan. Linc hade placerat ut en liten sprängladdning för att slå ut datorn som styrde portarna och belysningen, och han hade apterat den så att den skulle utlösas av en rörelsedetektor. För att ytterligare förvirra begreppen för kriminalteknikerna så var sprängämnet och utlösaren av kinesisk tillverkning.

Juan kom ihåg en detalj han hade förbisett. Han drog upp pistolen ur hölstret och slängde den rätt ut i luften så att den landade med ett plask. Det var en QSZ-92, den nyaste standardpistolen i Kinesiska folkets befrielsearmé. Iranierna skulle finkamma torrdockan på jakt efter ledtrådar för att försöka lista ut vem som hade tagit sig in på basen, och han var säker på att pistolen skulle bli hittad. Vilka slutsatser de skulle dra visste han inte riktigt, men det var kul att skapa förvirring.

Hellre än att slösa tid på att mödosamt klättra ner från kranen, skyndade Juan i väg över den enorma stålbalken som sträckte sig över byggnadens hela bredd. När han nådde fram till kabeltrumman grep han försiktigt tag med båda händerna om den flätade vajern och började klättra ner, tills han befann sig tre meter ovanför det mörka vattnet och släppte taget.

Max var på plats med utrustningen och hjälpte Juan att kränga på lufttuben över axlarna och sätta hjälmen på huvudet.

”Linda, hör du mig?” frågade Juan, medan han trampade vatten. Eftersom hans hjälm var utformad för att fungera tillsammans med dykardräkten som Linc höll i famnen, så skulle han inte kunna använda den när han kommit ner under vattnet.

”Uppfattat, ordföranden. Snyggt dyk, förresten. Av plasket att döma var det 9,2 poäng.”

”Omvänd dubbel halv skruv i pik”, sa han med gravallvarlig min. ”Vi har fått två fiskar, så påbörja bärgningsoperationen medan vi tar oss in genom luftslussen.”

”Uppfattat.”

Männen kunde känna hur vattnet rörde sig under dem när Lindasakta kröp framåt med Nomaden.

Eftersom Cabrillo inte hade någon dykarmask fick han hjälp ner till luftslussen av Linc, och han lät ordföranden gå in först. Han pressade in sin ansenliga kroppshydda genom den trånga öppningen och trevade ovanför huvudet för att spärra luckan. När en indikatorlampa på väggen slog om till grönt, öppnade han ventilerna som tömde slussen.

Cabrillo drog av sig hjälmen så snart vattennivån hade sjunkit under hakan. Luften var frisk och kylig och kändes uppfriskande efter att ha inandats den kemiska atmosfären i torrdockan. Trots det trånga utrymmet lyckades han kränga av sig lufttuben utan att ge Linc alltför många blåmärken, så när luftslussen var tömd var han redo att ansluta sig till Linda i cockpiten.

”Välkommen ombord.” Hon log kaxigt mot honom. ”Hur gick det?”

”Enkel match”, sa han frånvarande och sjönk ner på stolen i sin blöta uniform från syriska flottan. Datorskärmen mellan dem visade bilder från en kamera under miniubåten.

Den ljuskänsliga kameran under Nomaden visade Linda att farkosten befann sig lite vid sidan av den första torpeden. Hon gjorde en justering så att en av griparmarna som Max hade installerat hamnade rakt över det tre ton tunga vapnet. Hon tryckte på en knapp och gripklorna av volfram och stål slöt sig kring torpeden och höll fast den tätt intill Nomadens buk.

Juan hjälpte henne genom att pumpa ur en av barlasttankarna för att återfå neutralt jämviktsläge. Med hjälp av styrpropellrarna och med läppen fastklämd mellan tänderna förflyttade Linda Nomaden lite åt sidan.

Hon svor tyst för sig själv när ubåten krängde till och passerade förbi torpeden. ”Tidvattnet är på väg in”, förklarade hon och slog back så att farkosten skulle hamna ovanför målet.

En lampa på luftslussens kontrollpanel slog om från rött till grönt. Eddie och Max var ombord.

För andra gången drev Nomaden förbi torpeden och tvingade Linda att öka kraftpådraget för att bemästra tidvattnet som virvlade in i torrdockan. Strömvirvlarna och motströmmarna for hårt frammed den lilla ubåten. Men Juan litade helt på att Linda skulle be om hjälp om hon inte trodde att hon skulle klara av det. Han lät henne sköta sin uppgift och på tredje försöket satte hon ner ubåten ovanpå den andra torpeden. Hon slöt klorna runt det rörliknande föremålet och släppte ut mer barlast.

Med ett självbelåtet leende sa Linda: ”Tredje gången gillt.”

Juan sträckte ut griparmen och använde dess smidiga fingrar för att samla ihop de fyra lyftslingorna som de hade använt för att flytta torpederna och stuvade in dem i ett fack under Nomadens främre del. Så snart griparmen var tillbaka i sitt utgångsläge, sköt Linda fram joysticken hårt för att svänga runt med Nomaden i torrdockan. Med hjälp av signalerna från LIDAR-systemet lyckades hon ta sig igenom den halvöppna porten och ut i hamnens öppna vatten.

Juan kollade batteriläget, hastigheten genom vattnet och hastigheten över botten. Han knappade in siffrorna i datorn för att göra en ungefärlig beräkning av Nomadens räckvidd. Bakom honom höll resten av teamet på att ta av sig våtdräkterna och sätta på sig torra kläder som de hade packat ner.

Eftersom tidvattnet var starkare än de hade beräknat, skulle den lilla undervattensfarkosten bara ha en timmes reservkraft kvar när de nådde fram till ”Oregon”. Det var otrevligt små marginaler, och Juan skulle göra det hela ännu värre. Han hade onda aningar när det gällde iraniernas reaktion och ville därför lägga ett visst avstånd mellan sitt fartyg och Hormuzsundet.

”Nomaden anropar ’Oregon’”, sa han i radion.

”Skönt att höra din röst”, svarade Hali Kasim. ”Jag förmodar att allt gick bra?”

”Som att stjäla godis från ett barn”, sa Cabrillo. ”Hur går det med förvandlingen?”

”Som ett urverk. Huven över stäven är bortmonterad, skorstenen ser ut som vanligt igen och vi har kommit en god bit på väg med att fälla ihop containrarna.”

”Bra, Hali. Om cirka trettio minuter vill jag att ni ger er i väg, men inte fortare än tre knop.” Nomaden kunde komma upp i fyra. ”Vi förlägger vårt möte lite längre ner utefter kusten.”

”Då hamnar vi nära farlederna”, påpekade Hali. ”Vi kan intestanna där för att plocka upp er.”

”Jag vet. Vi får klara av det i farten.” Att gå upp i månbassängen med Nomaden var riskabelt nog, men att göra det med ”Oregon” i rörelse var något som Cabrillo bara skulle göra om han kände att det var absolut nödvändigt.

”Är du säker på det?” frågade Max och lutade sig in i cockpiten.

Juan vände sig om och såg sin gamle vän i ögonen. ”Jag har fått känningar i högra vristen.” Det var deras kodord för att ordföranden hade en föraning. Han hade haft den känslan innan han tackade ja till ett uppdrag från NUMA som kom att kosta honom hans högra ben nedanför knäet, och under de följande åren hade båda två förlitat sig på Juans intuition.

”Det är du som är chef”, sa Max och nickade.

Det tog ytterligare två timmar att nå fram till ”Oregon”, där hon sakta stävade bort från den iranska kusten. Nomaden passerade under det mörka skrovet, tolv meter under kölen. Portarna till månbassängen var helt öppnade och låg tätt intill skrovet, och röda lampor inne i fartyget fick vattnet nedanför att glöda rött. Det var nästan som om de närmade sig helvetets portar.

Linda sänkte farten så att ubåten höll samma hastighet som ”Oregon” och rättade in farkosten under öppningen. Vid en normal dockning brukade ett par dykare gå ner i vattnet för att fästa lyftvajrar i Nomaden, och sedan vinschade man in den i fartyget. Även om de just nu bara gjorde tre knop så var strömmen alltför stark för att dykarna skulle kunna ge sig ner i månbassängens trånga utrymmen.

När Linda var nöjd med farten lättade hon på barlasten. Hon pumpade ut vattnet ur tankarna så sakta att Nomaden bara höjde sig ytterst litet i taget.

”Inte för att jag vill stressa er”, ropade Hali i radion, ”men vi har en sväng som närmar sig om mindre än fyra minuter.” Farlederna i Hormuzsundet var så smala att inga avvikelser kunde tillåtas.

”Du stressar oss inte alls”, svarade Linda utan att för ett ögonblick ta blicken från datorskärmarna.

Med fjäderlätta rörelser med joysticken och gasreglaget släppte hon ut mer barlast. Hon gjorde små justeringar allteftersom öppningen tycktes bli större och större ovanför ubåten.

”Det där går ju jättebra”, sa Juan från andreförarens plats.

Decimeter för decimeter minskade avståndet tills Nomaden befann sig omedelbart under fartyget. De kunde höra det tysta brummandet från ”Oregons” revolutionerande maskiner och vattnet som forsade genom drivtuberna.

Linda saktade in ytterligare med Nomaden, så att den la sig under den bakre delen av månbassängen, med sina bakfenor och propellrar mindre än en halvmeter från öppningen. ”Nu kommer vi”, sa hon och dumpade återstoden av den hårda barlasten — en behållare fylld med ett halvt ton metallkulor.

Nomaden for upp och bröt vattenytan. Även om vattnet i bassängen var oroligt som i en häxkittel eftersom ”Oregon” gick med tre knop, så var det nästan orörligt i förhållande till undervattensfarkosten. Miniubåten började accelerera framåt. Linda slog på nödbackpropellrarna samtidigt som den lilla ubåten snabbt rörde sig genom bassängen, som var knappt dubbelt så lång som farkosten. En uppblåsbar fender som var lika bred som bassängen hade sänkts ner till vattenytan om något sånt skulle inträffa. Ubåten stötte emot den så lätt att den knappt trycktes ihop.

De hörde ljud av fötter ovanpå Nomaden när teknikerna gjorde fast lyftvajrar i farkostens fästpunkter. Portarna under dem var redan på väg att stängas. Linda drog en suck av lättnad och skakade på handlederna för att bli av med krampen.

Juan klappade henne på axeln. Han kunde se på hennes ögon hur ansträngande det hade varit. ”Kunde inte ha gjort det bättre själv.”

”Tack”, sa hon trött. Hon la huvudet på sned som om hon lyssnade på en röst i fjärran. ”Jag tror jag hör badkaret ropa på mig.”

”Sätt i gång”, sa Juan, hasade bort från stolen och lämnade en pöl efter sig på den mörka vinylen. ”Det har du gjort dig väl förtjänt av.”

Hela teamet väntade under luckan när Nomaden placerades i sin vagga och den yttre luckan for upp. Trots att det fortfarande droppade om honom på det halkfria golvet, lät Juan de övriga gå ut ur miniubåten före honom. En tekniker räckte fram ett headset till honom utan att bli tillfrågad. ”Eric, är du där?”

”Här är jag, ordföranden”, sa Eric Stone från kommunikationscentralen.

”Så snart portarna är stängda ökar du till arton knop. Hur länge dröjer det tills vi är ute ur sundet?”

”Omkring två och en halv timme, och sen tar det ytterligare femton timmar till mötesplatsen.”

Cabrillo ville så fort som möjligt bli av med torpederna och all den tekniska information som de hade lagt beslag på, men tajmingen för mötet med USS ”Tallahassee” — en attackubåt i Los Angeles-klassen — måste koordineras noggrant för att undvika spionsatelliter och för att inte riskera att något närbeläget fartyg såg själva överlämnandet.

”Okej, tack. Säg åt Hali att lyssna noga efter militär radiotrafik från Bandar Abbas. Om han hör nåt får ni komma och väcka mig i hytten.”

”Det ska bli, chefen.”

Max övervakade förflyttningen av rakettorpederna från Nomadens undersida och hjälpte själv till med ett lyftblock för att sänka ner dem på motordrivna vagnar. Eddie hade redan placerat hårddisken laddad med information i ett vattentätt fodral.

Juan klappade med handen på en av torpederna. ”Fem miljoner styck, plus ytterligare en miljon för informationen från datorn. Inte dåligt för en dags arbete.”

”Du borde ringa Overholt och tala om att vi knyckte två såna här så att han inte får hjärtslag när han ser räkningen.”

”Först en dusch”, sa Juan. ”Sen ringer jag till honom. Ska du gå och lägga dig?”

Max kastade en blick på klockan. ”Den är nästan halv fem. Jag tror jag stannar uppe och hjälper till med det återstående arbetet med att få fartyget i ordning igen. Jag kanske äter frukost i soluppgången.”

”Gör som du vill. God natt.”

Begreppet posh härrör från Brittiska imperiets dagar i Indien, då passagerare som bokade platser på fartygen till sina stationeringar i Bombay eller Delhi bad om babordshytter på vägen till Indien och styrbordshytter på återresan till England. På det sättet låg deras hytter alltid på den skuggiga sidan av fartyget. Biljettkontoren förkortade det engelska uttrycket ”Port Out, Starboard Home” till POSH — och därmed hade ett nytt ord tillkommit i engelska språket.

Cabrillos hytt låg på ”Oregons” babordssida, men fartygets vinkel i förhållande till solen gjorde att ljuset strömmade in genom hans hyttventil så att det blev olidligt hett i sviten trots luftkonditioneringen. Han vaknade upp badande i svett, för ett ögonblick desorienterad, och han visste inte vad det var som hade väckt honom förrän telefonen ringde ännu en gång.

Han kastade en blick på den stora väggklockan mittemot sängen, samtidigt som han drog loss armarna från de intrasslade lakanen. Klockan var ännu inte åtta och ändå brände solen obarmhärtigt.

Han lyfte på luren. ”Cabrillo.”

”Ordföranden, det är Hali. Bluffen är avslöjad.”

Juan gjorde några hastiga beräkningar i huvudet medan nyheten sjönk in. ”Oregon” borde vara ute ur sundet vid det här laget, men kunde inte ha kommit särskilt långt ut i Omanviken. De befann sig fortfarande inom Irans militära maktsfär.

”Vad är det som händer?” frågade han och svängde benen ut över sängkanten och drog med handen genom sitt snaggade hår.

”Det kom en massa pladder från Bandar Abbas för ungefär fem minuter sen och därefter blev det tyst.”

Juan hade förväntat sig det här. Det skulle ta lite tid för flottbasens chef att räkna ut vad som hade hänt och slutligen samla mod för att rapportera om stölden till sina överordnade i Teheran. De i sin tur hade troligen genast beordrat basen att sluta använda radion och icke-avlyssningssäkra telefonförbindelser, och i stället övergå till vissa säkra linjer.

Under det första Gulfkriget hade USA gett resten av världen en vink om sina avlyssningsmöjligheter. Med hjälp av satelliter och avlyssningsstationer kunde NSA ostraffat lyssna på eller läsa praktiskt taget alla telefonsamtal, radiosändningar, faxöverföringar och alla andra former av kommunikation. Det var så den amerikanska militären visste exakt var de skulle slå till mot Saddam Husseins stridsledningsfunktioner. Som svar på det här enorma teknologiska övertaget satsade de nationer som uppfattade USA som ett hot — det vill säga Iran, Syrien, Libyen och Nordkorea — hundratals miljoner dollar på att bygga upp ett nätverk av markledningar som inte kunde manipuleras eller avlyssnas utan en direkt anslutning.

Efter de där första desperata samtalen som ”Oregon” snappade upp, hade iranierna gått över till det systemet och snuvade därmed Cabrillo på en värdefull underrättelsekälla.

”Vad fick ni fram?” frågade Juan.

”De rapporterade om ett inbrott i torrdockan, en mindre explosion som förstörde kontrollrummet och stöld av två valar.”

”Det är deras kodnamn för rakettorpederna”, sa Juan. ”Jag tror att ordet på farsi heter hoot ”

”Så sa datorn att det hette. Därefter kom en order från Försvarsministeriet om att slå över till nåt de kallar ’ profetens röst’.”

”Det måste vara deras militära kommunikationsförbindelser.” Juan klämde fast den bärbara telefonen mellan huvudet och axeln så att han kunde klä på sig. ”Nåt annat?”

”Tyvärr, chefen. Det var allt.”

Cabrillo försökte tänka sig in i iraniernas situation och funderade över vad som skulle komma härnäst. ”De kommer att stänga Bandar Abbas och göra nya inspektioner av alla fartyg i hamnen. Flottan kommer att försättas i högsta beredskap och de kan försöka stoppa fartyg inom kanske femtio distansminuter från kusten utmed hela Omanviken.”

”Vi är fortfarande inom den radien”, sa Hali.

”Säg till rorsman att ta oss härifrån fort som fan. Jag kommer till kommunikationscen trålen om två minuter. Samla hela ledningen.” Även om Juans närmaste medarbetare hade varit i tjänst tills för bara några timmar sedan, så ville han att de skulle ta över och manövrera fartyget tills de befann sig utom räckhåll för Iran.

När Juan låtit bygga om ”Oregon” hade han lagt ner stor möda på fartygets kommunikationscentral. Det var fartygets hjärna, nervcentrat varifrån allt kunde övervakas, alltifrån maskiner och vapensystem till sprinklersystemet och samtliga kommunikationssystem. Rummet var lika mycket high-tech som ”Oregons” exteriör var förfallen. Hela den främre väggen utgjordes av en jättestorbildskärm som kunde visa dussintals bilder samtidigt — bilder från fartygets alla övervakningskameror liksom från miniubåtarna, den fjärrstyrda undervattensroboten och från kamerorna monterade på Robinsonhelikoptern. Sonar- och radarbilder kunde också visas på skärmen.

Rodret och vapenstationen låg rakt nedanför den stora skärmen, medan Halis kommunikationskonsol, Max Hanleys ingenjörsstation och sonarskärmen var placerade längs de övriga väggarna i det mörka rummet. I mitten av kommunikationscentralen fanns vad Mark Murphy och Eric Stone gett namnet Kapten Kirk-stolen. Från befälsplatsen kunde Cabrillo övervaka allt som hände ombord och omkring fartyget och ta över vid någon av de andra stationerna om det behövdes.

Med det låga taket och ljusskenet från de dussintals datorskärmarna hade kommunikationscentralen en påtaglig likhet med NASA:s kontrollrum.

En utmattad Max Hanley satt redan på sin plats när Juan klev in, liksom även Mark Murphy. Murph var den ende besättningsmedlemmen utan bakgrund inom det militära eller inom underrättelsetjänsten — och det syntes. Han var lång och gänglig, med vildvuxet svart hår, och han försökte anlägga skägg, även om hans ansträngningar hittills mest fick honom att likna en bleksiktig getabock. Han hade högst IQ av alla ombord på fartyget och hade tagit en doktorsexamen på MIT när han bara var lite över tjugo år. Därefter hade han börjat arbeta med utveckling av vapensystem på ett stort militärt företag, och det var då han hade träffat Eric Stone. Eric var anställd av flottan och arbetade med upphandling, men hade tänkt begära avsked för att börja på Bolaget. Under de två månader de arbetade tillsammans med en hemlig långdistanskanon avsedd för jagarna i Arleigh Burke-klassen, hade Eric lyckats övertyga Murph om att han också borde börja där.

Juan hade inget att anmärka på Murphs skicklighet i att hantera ”Oregons” vapensystem. Han bara väntade på den dag då unge Murphy skulle sluta att klä sig i svart och spela punkmusik så högt att snäckorna skakade loss från skrovet. Den här morgonen var han klädd i en T-shirt som pryddes av ett par röda läppar. På ryggenstod det the ROCKY HORROR PICTURE SHOW. Hans arbetsbord var belamrat med ett halvdussin tomma energidrycksburkar, och Juan kunde se på Murphs glansiga ögon att han var fulltankad med koffein.

Cabrillo slog sig ner på sin plats och justerade datorskärmen han hade strax intill armbågen. Samtidigt dök det upp en kopp ångande hett kaffe vid hans sida. Maurice hade rört sig så tyst att Juan inte hade hört honom. ”Jag blir nog tvungen att sätta en bjällra på dig.”

”För att använda en sliten kliché, kapten — över mitt hädangångna lik.”

”Eller döda kropp, eller nåt”, sa Juan med ett leende. ”Tack.”

”Det var så lite.”

Över kaffekoppens kant studerade Juan bildskärmarna framför sig, och gav särskilt akt på radarbilden av de omgivande vattnen. Irans kust syntes fortfarande högst upp på skärmen, alldeles vid radarns yttre gräns, medan otaliga fartyg runt omkring dem var på väg till eller från Persiska viken. Av radarekonas storlek att döma förstod han att de flesta var tankfartyg, och trafiken verkade lika tät som i Atlanta vid rusningstid. Långt i söder fanns en klunga av båtar omkring ett större fartyg, som han gissade var ett amerikanskt hangarfartyg.

Han kollade hastighet och kurs, liksom vattendjupet under fartyget. Djupet hade ökat till etthundratjugo meter, tillräckligt mycket för en lurande iransk ubåt. Men eftersom amerikanerna var så nära, var han mer orolig för ett helikopter- eller flyganfall, om de på något sätt kopplade ihop deras fartyg med stölden. En hastig titt på kamerabilderna sa honom att ”Oregon” såg ut som hon skulle, med en enda skorsten och däcken fria från containrar. Hennes namn hade återgått till det normala, även om han la märke till att Panamaflaggan ännu vajade från gösstaken. Det var en klok försiktighetsåtgärd eftersom iranierna inte skulle behöva tillstånd för att gå ombord på ett fartyg som seglade under iransk flagg, vilket ”Oregon” i vanliga fall gjorde. Kameran högst upp i en av kranarna visade en tanker som de nyligen måste ha passerat, mindre än en distansminut akter ut, och ett containerfartyg som gick på en parallell kurs en halv distansminut åt norr.

”Hali, ser du nåt på sonarn?”

”Förutom ljudet från åtta fartyg i närheten som datorn redan har filtrerat bort, så finns det inget annat härute än vi och vårt oskyldiga handelsfartyg.” Han hejdade sig, som om han var på väg att tillägga något.

Juan såg hans rynkade panna och sa: ”Berätta. Oavsett hur liten sak det är.”

”Ungefär en minut efter att kommunikationerna från Bandar Abbas tystnade, kom det en kort, intensiv sändning från flottbasen i Chah Bahar.”

”Har du hört nåt sen dess?”

Hali skakade på huvudet. ”Bara den enda gången.”

Juan visste inte hur han skulle tolka den informationen, så han lät det bero för ögonblicket. ”Flygplan och helikoptrar då?”

”Ett ubåtsbekämpningsplan från hangarfartyget söder om oss passerade för en timme sen, men inget från våra vänner i norr.”

Cabrillo slappnade av lite och började tro att de kanske skulle komma undan trots allt.

Han hade knappt hunnit tänka tanken, då Hali ropade: ”Sonarkontakt! Bäring nittiofem grader, sju tusen meter. Torped i vattnet. Fan också, han låg i bakhåll för oss, med främre torpedluckorna öppna och torpedtuberna vattenfyllda.”

Det var fortfarande sju kilometer mellan fartyget och den inkommande torpeden, så Juan visste att han hade tillräckligt med tid för att få ”Oregon” ur farozonen. Hans röst förblev lugn. ”Spåra den, Hali. Låt oss ta reda på vart den är på väg innan vi reagerar.”

”Sonarkontakt!” ropade Kasim igen. ”Ännu en torped i vattnet, samma bäring och avstånd. Datorn har just räknat fram målet. Den första torpeden är på väg mot containerfartyget. Jag har identifierat fartyget som ’Saga’ som lämnade Bandar Abbas tjugo minuter före oss.”

Situationen blev bara värre och värre.

”Vi får en varning från hangarfartyget”, ropade Hali. ”De hörde smällarna och skickar upp ett par plan.”

”Det här håller på att förvandlas till ett rent inferno”, sa Max.

”Det kan man lugnt säga”, mumlade Juan.

”Hör upp!” ropade Hali. ”Ny kontakt. De sköt i väg en tredje torped. Det verkar vara ett spritt mönster riktat mot oss, mot ’Saga’ och fartyget bakom oss, en supertanker som heter ’Aggie Johnston’.”

Hade det bara varit torpeden som var på väg mot ”Oregon”, kunde Cabrillo ha klarat av det. Kanske till och med två, om han kunde lägga sitt fartyg mellan nummer två och det fartyg den var på väg mot, men med tre torpeder i vattnet hade alternativen snabbt tagit slut. Antingen skulle ”Saga” eller ”Aggie Johnston” råka ut för en direktträff. Och med en last av tvåhundra tusen ton råolja, var det uteslutet att han skulle låta det bli supertankern.

”De sköt just i väg en till”, sa Hali med misstro i rösten. ”Då är det fyra torpeder i vattnet. Avståndet mellan ’Saga’ och den första torpeden har minskat till sex tusen meter. Den där sista går mycket långsammare än de andra.”

”Den lurar för att se vad de andra missar”, sa Max. ”Och sen kommer den och sätter in nådastöten.”

Om en av de tre första torpederna missade eller inte detonerade, så fanns en i reserv som kunde slå ut det avsedda målet. Cabrillo kände till taktiken. Men han hade inget försvar mot den. Nu fick de vara glada om de tog sig levande därifrån.

Kapitel 4

M/S ”GOLDEN DAWN”

INDISKA OCEANEN

Rånarens händer klämde åt som ett skruvstäd om Jannike Dahls näsa och mun. Hon kunde inte andas, och alla försök att skaka av honom tycktes bara göra det värre. Men genom att sprattla emot lyckades hon få en gnutta luft, nätt och jämnt tillräckligt för att hålla borta mörkret som hotade att omsluta henne. Hon vred sig än åt ena hållet, än åt det andra, men händerna höll obevekligt kvar sitt järngrepp om henne.

Hon hade bara sekunder på sig innan medvetslösheten skulle besegra henne, men det fanns inget hon kunde göra. Det var som att drunkna — den mest fasansfulla död hon kunde föreställa sig — med den skillnaden att det inte var kallt vatten som slöt sig omkring henne utan en främlings händer.

Jannike spjärnade emot en sista gång i ett desperat försök att slita sig loss.

Hon vaknade med en flämtning, med huvud och axlar upplyfta från sängen, samtidigt som lakanet och filten höll emot. Den genomskinliga plastslangen med syre som gick upp i näsan hade lagt sig om halsen på henne och höll på att kväva henne lika effektivt som astmaanfallet hon hade drabbats av.

Fylld av obehag efter de mardrömmar som alltid följde på ett astmaanfall i sömnen, trevade Jannike efter inhalatorn på natt-duksbordet, svagt medveten om att hon fortfarande befann sig på fartygets sjukavdelning. Hon satte munstycket mellan läpparna, tryckte flera gånger på inhalatorn och drog in Ventolinet så djupt som hennes vätskefyllda lungor tillät.

När medicinen fick Jannikes tilltäppta luftvägar att slappna av, kunde hon inhalera mer av preparatet och så småningom bli av med de mest akuta symtomen. Men det hindrade inte att hjärtat fortfarande rusade efter mardrömmen, eller att hon hade råkat komma åt slangen så att bara den ena näsborren fick syre. Hon rättade till plaströret och kände en omedelbar effekt. Hon kastade en blick på bildskärmen ovanför sängen och såg att hennes syrevärden genast började stiga. Jannike slätade till lakanen och la sig längre ner i den lutande sängen.

Det här var hennes tredje dag på sjukavdelningen, tredje dagen hon hade varit ensam i timmar i sträck, så uttråkad att hon trodde hon skulle bli galen, samtidigt som hon förbannade sina klena lungor. Hennes vänner hade tittat in regelbundet, men hon visste att ingen av dem ville stanna. Och det klandrade hon dem inte för. Att se henne flämta som en fisk och suga på inhalatorn var ingen vacker syn. Hon hade inte ens haft krafter att låta sköterskan byta lakan, och hon kunde föreställa sig hur hennes kropp luktade.

Plötsligt drogs draperiet runt hennes säng åt sidan. Dr Passman rörde sig så tyst att Jannike inte hade märkt att han kommit in i rummet. Han var en drygt sextioårig, pensionerad hjärtkirurg från England som hade lagt ner sin praktik i samband med en skilsmässa och tagit anställning som fartygsläkare på Golden Cruise Lines för att leva ett lugnare liv och för att slippa ge sin exfru hälften av de pengar han tjänat ihop.

”Jag hörde att du skrek”, sa han och tittade på bildskärmarna snarare än på sin patient. ”Hur känns det?”

”Det var bara ett nytt anfall.” Jannike lyckades pressa fram ett leende. ”Likadant som jag har haft i tre dar nu.” Sedan tillade hon, med sin sjungande skandinaviska accent: ”Fast det var inte lika illa som tidigare. Jag tror det håller på att gå över.”

”Den saken måste nog jag få avgöra”, sa han och tittade slutligen på henne. Han såg bekymrad ut. ”Du är blå som ett blåbär. Mindotter har kronisk astma, men inte så här som du.”

”Jag är van vid det”, sa Jannike och ryckte på axlarna. ”Jag fick mitt första anfall när jag var fem, så jag har haft det så här under tre fjärdedelar av mitt liv.”

”Jag har varit på väg att fråga, men är det några andra familjemedlemmar som också har det här?”

”Jag har inga syskon, och ingen av mina föräldrar hade astma, fast mamma berättade att hennes mamma hade det när hon var barn.”

Passman nickade. ”Det brukar gå i släkten. Jag skulle ha trott att dina symtom minskade av att du var till sjöss och slapp ifrån föroreningar.”

”Det hade jag också hoppats på”, sa Jannike. ”Det var en av anledningarna till att jag tog jobb som servitris på ett kryssningsfartyg. Det, och att komma bort från en småstad utan annat att göra än att titta på fiskebåtarna som går ut och in i hamnen.”

”Du måste sakna dina föräldrar.”

”Jag miste dem för två år sen.” En skugga drog över hennes mörka ögon. ”Det var en bilolycka.”

”Jag beklagar sorgen. Nu börjar du få färgen tillbaka”, sa Passman för att byta samtalsämne. ”Och det verkar gå lättare för dig att andas.”

”Betyder det att jag blir utskriven?” frågade Jannike.

”Tyvärr inte, min vän. Din syreupptagningsnivå ligger fortfarande lite för lågt.”

”Jag antar att det inte har nån betydelse för dig att det är personalfest i dag”, sa hon med besvikelse i rösten. Enligt klockan på bortre väggen var det bara några timmar kvar till partyt.

Den här festen skulle bli första tillfället för fartygets hotellpersonal att slå sig lös lite grann sedan ”Golden Dawn” hade lämnat Filippinerna två veckor tidigare. Det skulle bli kryssningens höjdpunkt för servitörer, servitriser, städerskor och lediga besättningsmän, varav några råkade vara ett par jäkligt snygga norrmän. Jannike visste att även några av de yngre passagerarna skulle vara med. Det var det enda de hade pratat om den senaste veckan.

”Nej, det har det inte”, sa läkaren.

Dörren till den lilla sjukavdelningen öppnades och i nästa ögonblick kom Elsa och Karin, Jannikes bästa vänner ombord på ”Golden Dawn”, insvepande i ett moln av parfym. De var från München och ett par år äldre än Jannike och de hade jobbat i tre år för samma rederi. Elsa var konditor, och Karin jobbade i samma skift i matsalen som Jannike. De var uppklädda till tänderna. Karin var klädd i en svart klänning med smala axelband som framhävde hennes yppiga barm, medan Elsa hade en kort ärmlös klänning och — efter vad det verkade under det åtsmitande tyget — ingenting mer. Båda var kraftigt sminkade och fnittriga.

”Hur känner du dig?” frågade Elsa och satte sig på kanten av Jannikes säng, utan att bry sig om Passman.

”Avundsjuk.”

”Är du inte frisk nog för att komma på partyt?” Karin blängde på läkaren som om det vore hans fel att Jannikes astma inte hade gått över.

Jannike strök bort sitt fuktiga hår från pannan. ”Även om jag var det, så skulle jag inte ha en chans med tanke på hur uppklädda ni är.”

”Tror du att Michael kommer att gilla det?” sa Karin och gjorde en piruett.

”Han kommer att falla pladask”, sa Elsa.

”Är ni säkra på att han kommer?” frågade Jannike som drogs med i skvallret trots att det smärtade i bröstet. Michael var en av passagerarna som satt vid bordet där de serverade — en kille från Kalifornien med blont hår, blå ögon och en kropp som hade formats av många års hård träning. Det ansågs allmänt bland den kvinnliga personalen att han var den snyggaste killen på hela båten. Hon visste också att Karin och Michael hade hånglat ett par gånger.

Karin slätade till sin klänning. ”Han var noga med att tala om för mig att han skulle komma.”

Då blandade sig Passman i samtalet. ”Bekymrar det dig inte att han är responsivist?”

Hon kastade en ilsken blick på läkaren. ”Jag växte upp med fyra bröder och tre systrar. Jag tycker inte att det är nån dum idé att låta bli att skaffa barn.”

”Responsivismen handlar om mer än att inte skaffa barn”, påpekade han.

Karin tog det som en förolämpning när han antydde att hon intekände till vad gruppen som hade chartrat fartyget hade för idéer. ”Ja, det handlar också om att hjälpa mänskligheten genom att göra familjeplanering till ett alternativ för miljontals kvinnor i tredje världen, och minska påfrestningarna som vår befolkning utsätter jorden för. När dr Lydell Cooper grundade rörelsen på 1970-talet fanns det tre miljarder människor på jorden. I dag finns det dubbelt så många — sex miljarder — och ökningstakten minskar inte. Tio procent av alla människor som nånsin har levt, om man går hundra tusen år bakåt i tiden, lever just nu.”

”Jag såg att de har satt upp anslag om det över hela fartyget”, sa Passman. ”Men tycker du inte att responsivismen går lite väl långt? Om en kvinna vill ansluta sig, måste hon gå med på att låta blockera äggledarna. Jag tycker det låter mer som . tja, nån sorts sekt.”

”Michael berättade att folk säger det till honom hela tiden.” Med ungdomlig envishet kände Karin att hon måste försvara sin älskades övertygelse. ”Bara för att du inte känner till alla fakta, kan du ju inte bara avfärda det han tror på.”

”Jo, men du inser väl . ” Passman hejdade sig, för han förstod att inga argument skulle bita på en drygt tjugoårig tjej med stormande hormoner. ”Fast det gör du nog inte. Nu tror jag att vi ska låta Jannike vila lite. Ni får berätta för henne om partyt senare.” Han gick bort från Jannikes säng.

”Känns det okej, tycker du, Schnuckiputzi?” sa Elsa och rörde vid Jannikes magra axel.

”Ja då, det är ingen fara. Ni två får roa er, och sen vill jag höra alla de smaskiga detaljerna i morgon.”

”Fina flickor kysser inte pojkar och berättar om det”, sa Karin och skrattade.

”I så fall tror jag inte att nån av er kommer att vara en fin flicka.”

De två tyskorna gick därifrån tillsammans, men Karin återvände efter ett ögonblick. Hon gick varsamt fram till sängens huvudända. ”Jag vill att du ska veta att jag funderar på att göra så där.”

Jannike förstod vad hon menade. Hon visste att Michael var mer än bara en tillfällig förälskelse för Karin, och förutom att de hade kysst varandra några gånger hade han pratat med henne i timmar om sin övertygelse.

”Det är ett alldeles för stort steg, Karin. Så väl känner du honom inte.”

”Jag har ändå aldrig velat ha några barn, så vad spelar det för roll om jag fixar äggledarna nu eller om några år.”

”Låt honom inte övertala dig till det”, sa Jannike så kraftfullt hennes försvagade kropp tillät. Karin var trevlig, men kanske inte den klokaste person Jannike hade träffat.

”Han har inte övertalat mig”, sa hon nästan lite för snabbt. ”Det är nåt jag har funderat på länge. Jag vill inte bli utsliten vid trettio års ålder som min mamma blev. Hon är fyrtiofem nu, men ser ut som sjuttio. Nej tack. Dessutom”, tillade hon med ett stort leende, ”kommer det i vilket fall inte att hända nåt förrän vi lägger till i Grekland.”

Jannike tog Karins hand för att ge större eftertryck åt sina ord. ”Det här är ett beslut som kommer att påverka resten av ditt liv. Jag tycker du ska tänka efter en extra gång.”

”Okej”, sa Karin, som om hon hade svarat en förälder.

Jannike gav henne en hastig kram. ”Bra. Gå i väg nu och ha roligt åt mig också.”

”Lita på det.”

Parfymdoften dröjde sig kvar långt efter att de hade gått därifrån. Jannike var så koncentrerad att hon fick rynkor i ansiktet. Fartyget skulle inte anlända till Pireus förrän om en vecka, vilket fick henne att hoppas att hon och Elsa skulle kunna övertala Karin att tänka om. Ett av kraven för att få bli responsivist var att man lät sterilisera sig. Vasektomi för män och äggledaroperation för kvinnor. Det ingick i deras regler att man samtyckte till att inte skaffa barn i en redan överbefolkad värld — ett drastiskt första steg som var svårt och dyrt, och med tiden omöjligt att återställa. Karin var för ung för att göra så, bara för att få hoppa i säng med en snygg kille.

Jannike somnade, och när hon vaknade hade det gått några timmar. Hon kunde höra det dämpade dånet från fartygets maskiner, men kände knappt det stilla gungandet av Indiska oceanens vågor. Hon undrade hur Elsa och Karin hade det på partyt .

En timme senare vaknade Jannike på nytt. Hon avskydde att behöva ligga på sjukavdelningen. Hon kände sig ensam och uttråkad, och för ett kort ögonblick funderade hon på att ta fram sina egna kläder under sängen och smita upp till festsalen för att ta en titt. Men hennes krafter räckte inte till och hon slöt ögonen igen.

Hon hörde ett brak och i nästa ögonblick grep rånaren tag om halsen och började klämma åt.

Jannike vaknade till med ett ryck och sträckte sig efter inhalatorn, samtidigt som dörren till hennes rum öppnades och ett bländande ljus föll in från kontoret. Hon var så medtagen av astmaanfallet att hon inte riktigt fattade vad hon såg. Dr Passman vacklade in i rummet. Han var klädd i badrock och gick barfota. Det såg ut som om han var blodig på framsidan av badrocken och i ansiktet. Jannike sög hårt på inhalatorn och blinkade sömnen ur ögonen.

Passman gjorde ett otäckt kraxande ljud och det sipprade blod ur hans mun. Jannike flämtade till. Läkaren tog ett par stapplande steg och det var som om benen i hans knän hade lösts upp. Han föll baklänges och kroppen slog i linoleumgolvet med en våt duns. Jannike såg de vågliknande krusningarna som fortplantade sig genom hans kropp, som om hans innanmäte hade förvandlats till vätska. Och efter bara några sekunder låg han i en stor blodpöl.

Hon grep krampaktigt om lakanen och sög på inhalatorn samtidigt som hon började hyperventilera. Sedan kom en annan gestalt in i rummet. Det var Karin i sin lilla svarta klänning. Hon hostade våldsamt och det forsade blod ur munnen på henne. Jannike skrek mitt i en egen hostattack, skräckslagen inför det hon såg.

Karin försökte säga något, men det enda som hördes var ett blött gurglande. Hon sträckte ut armarna i en bedjande gest och famlade med sina bleka fingrar efter Jannike. Sjuklingen ryggade tillbaka och skämdes, men hon kunde inte förmå sig till att ta i Karin. En blodröd tår trillade längs Karins kind och lämnade ett rött streck efter sig innan den droppade från hakan.

Karin hade lika svårt att stå på benen som Passman hade haft några sekunder tidigare. Hon ramlade baklänges och gjorde inget för att dämpa fallet. När hon slog i golvet var det som om hennes hud inte hade existerat. Blodet skvätte åt alla håll när Karins kropp föll sönder, och ögonblicket innan Jannike Dahl hamnade i chocktillstånd var hon säker på att hon höll på att bli galen.

Kapitel 5

Juan Cabrillo studerade den taktiska displayen på främre väggen i kommunikationscentralen i några sekunder — tid som han egentligen inte hade men tvingades ta sig. Tre av de fyra torpederna som hade avlossats från den iranska ubåten spred sig i solfjädersform och var på väg mot sina mål, medan sonarn visade att den fjärde hade minskat farten så mycket att datorn bara angav dess ungefärliga position.

Det var mindre än tre kilometer mellan containerfartyget ”Saga” och den första torpeden, medan supertankern ”Aggie Johnston” på tvåhundra tusen ton hade ytterligare två kilometers buffert. Den tredje torpeden var på väg rakt mot ”Oregon” i mer än fyrtio knop.

Cabrillo visste att ”Oregon” skulle klara en direktträff tack vare att skrovet hade reaktivt pansar som exploderade utåt när det träffades av en torped och neutraliserade kraften i detonationen, även om det sannolikt skulle skada känsliga system. Han kunde också väja för den annalkande torpeden, genom att utnyttja ”Oregons” överlägsna fart och manöverbarhet, men torpeden som missade sitt mål skulle då styra mot ”Saga” som ett sekundärt mål och därmed besegla hennes öde. Det fanns helt enkelt inget sätt för honom att skydda både de två handelsfartygen och ”Oregon”, särskilt som det fanns en reservtorped som lurade därute.

Han noterade i förbigående att Hali Kasim via radion larmade de två fartygen om torpederna som var på väg, även om det inte fanns någonting de kunde göra. Ett fartyg av ”Aggie Johnstons”storlek hade en sorgligt stor vändradie och behövde åtta kilometer för att kunna stanna med nuvarande marschfart.

”Jag följer två föremål som förflyttar sig snabbt från hangarfartyget”, sa Mark Murphy från vapenstationen. ”Jag misstänker att det är ett par S-3B Viking, ubåtsbekämpningsplan, beväpnade med antingen Mark 46- eller Mark 5o-torpeder. Den där Kilo-ubåten kommer att få en riktigt dålig dag, med start om cirka tio minuter.”

”Vilket är fem minuter för sent för oss”, sa Eric.

”Hali, vad är avståndet till torpeden som förföljer oss?” frågade Cabrillo.

”Sex tusen meter.”

”Och mellan ’Saga’ och den torpeden?”

”Tretusen tvåhundra.”

Cabrillo rätade på sig i stolen, hans beslut var fattat. Det var dags att kasta tärningen och se vad som hände. ”Rorsman, öka farten till fyrtio knop, lägg oss mellan ’Saga’ och torpeden som är på väg mot henne.”

”Ska ske.”

”Vapenstationen, öppna portarna till främre luftvärnskanonen och rikta mot torpeden. Koppla över din dator till sonarkartan. Du kan även behöva se målet från kameran högst upp på kranen.”

”Vänta en sekund”, sa Mark.

”Murphy”, sa Juan i skarp ton. ”Vi har inte en sekund på oss.”

Murph lyssnade inte. Han var uppslukad av någonting som skedde i en bärbar dator han hade kopplat in. ”Skynda på, baby, lär dig det där nu”, sa han otåligt.

”Vad håller du på med?” frågade Cabrillo och lutade sig åt sidan för att kompensera för ”Oregons” skarpa sväng genom vattnet.

”Jag håller på att lära Whopper ett nytt trick.”

Whopper var hans och Eric Stones benämning på ”Oregons” superdator — namnet hade de stulit från en gammal Matthew Broderick-film om en ung hackare som tar sig in i SAC/NORAD och är nära att starta ett kärnvapenkrig.

”Vi behöver inga nya trick. Jag vill ha luftvärnskanonen skjutklar.”

Murph snurrade runt på stolen och tittade tvärsöver rummet påMax Hanley, som var fullt upptagen av sin egen dator. ”Jag tror inte det här kommer att funka.”

”Fortsätt bara, grabben”, var det enda Max sa.

”Skulle ni två kunna tala om vad det är som pågår?” frågade Juan och såg från den ene till den andre.

”Ja, ja, ja!” jublade Mark och hoppade upp från stolen med knytnävarna i luften.

Han började skriva som en besatt, utan att sätta sig ner, och hans fingrar flög fram över tangentbordet, lika flinkt som en konsertpianists. ”Logaritmen klar, målsökningen snart online. Den inbyggda datorn är synkroniserad med våra. Jag har full kontroll.”

”Över vadå?”

Mark såg på honom med ett djävulskt leende. ”Nu ska vi snart ha riktigt kul.”

Cabrillo bleknade, snurrade på stolen och kastade en blick på Max. Hanley såg lika outgrundlig ut som en Buddhastaty. ”Du kan inte mena allvar”, sa Juan fast han visste att Hanley gjorde det. ”Du vet väl att senaste gången ryssarna försökte fyra av en sån där, sprängde den ett hål i sidan på ’Kursk’ och dödade alla etthundraarton ombord? Och det här är dessutom en dålig iransk kopia. För Guds skull.”

”Det är tusen meter mellan ’Saga’ och torpeden”, sa Linda Ross. Eftersom det pågick livlig kommunikation mellan handelsfartygen, den amerikanska flottenheten och ubåtsbekämpningsplanen som var på väg, hade hon tagit över sonarstationen så att Hali Kasim kunde koncentrera sig helt på radiotrafiken.

”Vi vill bara ge dig ett alternativ, ordföranden”, sa Max.

”Kalla mig inte ’ordföranden’, din gamle lurifax.”

Juan studerade den taktiska displayen igen och såg att ”Oregon” snart skulle glida in mellan den inkommande torpeden och det avsedda målet. På grund av vattnets densitet måste de ligga rakt framför torpeden om de skulle ha en realistisk chans att träffa den. När de väl kom i rätt position skulle det vara mindre än fem hundra meter mellan dem och vapnet som rusade fram tre meter under ytan.

Med hjälp av kameran på lyftkranen kunde Cabrillo se kölvattnetefter torpeden som närmade sig — en svag krusning i det för övrigt lugna vattnet. Den rörde sig mot fartyget i mer än fyrtio knop.

”Vapenstationen, vi måste slå ut den innan den dyker mot kölen.”

”Spårar”, sa Murph.

Eric Stone la ”Oregon” i rätt position med hjälp av de tvärskepps styrpropellrarna och en kraftig stöt från de magnetohydrodynamiska drivenheterna ställda på full back, så att de hamnade exakt i torpedens bana.

”Eldgivning tillåten”, sa Juan.

Mark knappade på tangentbordet.

På ”Oregons” ena långsida öppnades pansarplåten framför luft- värnskanonen och från det sexpipiga vapnet hördes ett öronbedövande vrål, samtidigt som det sprutade ut trettio centimeter långa tomhylsor från kanonen. En kvast av rök och eld slog ut från fartyget när en andra salva från 2 o-millimeterskanonen beströk vattenytan. Alldeles framför den framrusande torpeden piskades havet upp, när hundratals projektiler av utarmat uran slog ner. Vattnet stänkte upp i luften när kulorna borrade hål i havet i ett moln av ånga.

Den rysktillverkade TEST-71-torpeden, fylld med över två hundra kilo sprängämne, rusade rätt in i luftvärnskanonens spärreld. Eftersom stora mängder vatten pressades bort av den utdragna eldskuren, träffade fyra av projektilerna rakt på torpeden. Stridsspetsen exploderade, vilket orsakade kraftiga vågor som spred sig ut över havet, samtidigt som en tjugofem meter hög vattenpelare steg upp vid explosionens epicentrum innan gravitationen övervann trögheten och alltsammans föll tillbaka ner i det gapande tomrummet.

Trots att besättningen befann sig djupt inne i fartyget som var väl isolerat mot utsidan, hörde de detonationen som om det hade varit ett åsknedslag rakt över huvudet.

Juan vände sig genast mot Max. ”Där skaffade vi oss trettio sekunders frist. Övertyga mig nu.”

”Alla deras torpeder är trådstyrda. Om vi kan kapa av trådarna, borde de inte detonera. Inte ens iranierna skulle låta torpeder fara omkring i de här vattnen utan nån form av kontroll.”

”Vad skulle du föreslå?”

”Är inte det uppenbart? Sänk den där jäkla Kilo-ubåten.”

Juan tittade på den taktiska displayen igen. Han såg de blinkande röda lamporna som indikerade de två annalkande amerikanska Vikingplanen, liksom linjerna som markerade de tre återstående torpederna. Reservtorpeden hade börjat accelerera mot ”Oregon”, medan den torped som ursprungligen varit ämnad för henne hade ändrat kurs.

”Är du säker på att det funkar?” frågade han utan att vända sig om.

”Helt säker kan man ju aldrig vara”, sa Max. ”Det är en iransk kopia av ett ryskt vapen som redan från början hade sina brister. Men mina killar har jobbat hela natten med att modifiera tub nummer ett så att vi kan avfyra den, och Murph verkar ha fått programvaran att funka, så jag tycker vi satsar på det. Om det funkar som det är tänkt, så kommer de tre torpederna att oskadliggöras långt innan de når sina mål.”

”Murph?”

”Whopper har kontroll över den, chefen. Jag kan styra förloppet så gott det nu går, men det här är en sorts vapen där man får sikta och hoppas. I två hundra knop är det jäkligt svårt att styra nånting.”

Om några sekunder skulle Cabrillo antingen krama om Max och Murph eller förbanna dem i helvetet. ”Rorsman, vänd oss med fören mot Kilo-ubåten. Vapenstationen, öppna yttre luckan till tub ett. Matcha bäringarna och skjut.”

Det skummade kring ”Oregons” för när Eric Stone vände fartyget för att Murph skulle kunna skjuta.

”Stoney, två grader till åt styrbord”, bad Mark. Och Eric drog på med styrpropellrarna för att manövrera fartyget så att det pekade rakt mot den plats varifrån Kilo-ubåten hade skjutit i väg torpederna. ”Linda, hon har väl inte rört sig, va?”

”Nej. Den bara ligger där och matar ut tråd för att vägleda sitt lilla torpedstim”, svarade Ross och tog av sig hörlurarna till den passiva sonarn som hon hade haft på sig.

Det var den sista informationen Mark behövde. Han aktiverade utskjutningskontrollen. Med en tryckvåg av komprimeradluft som var kraftig nog för att hela fartyget skulle skaka till, sköt den modifierade tuben ut rakettorpeden genom luckan i skrovet i nästan femtio knop — tillräckligt fort för att den specialutformade noskonen skulle skapa en högtrycksbubbla av luft runt vapnet. När den inbyggda datorn upptäckte att torpeden tappade fart, startade raketen med ett öronbedövande dån och de stabiliserande fenorna fälldes ut.

Rakettorpeden rusade fram genom havet, innesluten av kavitaionsbubblor som eliminerade det motstånd som skulle ha uppstått om den tvingats pressa sig fram genom vattnet. I själva verket flög den, och accelererade snabbt till tvåhundratrettio knop. Dess kölvatten var som en kokande kittel av ånga.

Från kameran högst upp såg man hur havet slets itu av en alldeles rak linje som började vid ”Oregons” för och växte med etthundratjugofem meter i sekunden.

”Kolla på den!” utbrast någon.

”Avstånd till målet?” ropade Juan.

”Tre tusen meter”, sa Linda. ”Nu är det tvåtusen sexhundra. Tvåtusen tvåhundra. Två tusen meter.”

”Murphy, var beredd med självförstöraren”, beordrade Juan.

”Vill du inte sänka Kilon?”

”Och orsaka en ännu större internationell konflikt än det redan är? Nej tack. Jag vill bara se om de är vakna och klippa av styrtrådarna som matas ut från ubåtens för.”

”Hur nära?”

Juan kollade den taktiska displayen, som visade avstånden mellan torpederna som var på väg mot ”Aggie Johnston” och ”Oregon” och fartygen. ”Johnston” var mindre än en halv minut från att få skrovet uppslitet av en direktträff. Han tittade på linjen för rakettorpeden som förflyttade sig över den platta skärmen. Den rörde sig så snabbt att datorn måste växla bild varje sekund. Han måste vara säker på att skada Kilo-ubåten så mycket att den inte kunde skjuta i väg nya torpeder, men inte så mycket att den sjönk.

”Ettusen meter”, ropade Linda, trots att Juan själv kunde se siffrorna som virvlade förbi baklänges på skärmen.

Nu var det mindre än två hundra meter som skilde ”Johnston”från torpeden som jagade henne. Det var en komplex situation med olika vektorer och hastigheter inblandade, men Juan hade läget under kontroll.

”Vänta lite”, sa han. Om han detonerade raketen för tidigt fanns det risk för att alla styrtrådar inte slets av. Gjorde han det för sent skulle de femtiotre besättningsmännen ombord på ubåten dö.

”Vänta lite”, upprepade han och iakttog hur rakettorpeden susade fram genom havet samtidigt som ett svagt streck av upprört vatten närmade sig supertankerns oskyddade sida.

Den ena torpeden var femtio meter från sitt mål, den andra tre hundra, men deras hastighet var så olika att de skulle nå sina mål i exakt samma ögonblick.

”Nu!”

Mark tryckte på knappen som skickade en självförstöringssignal till torpedens inbyggda dator. En bråkdels sekund senare exploderade stridsspetsen och det återstående fasta raketbränslet, så att en gejser av vatten slungades upp i luften och det bildades ett hål i havet som var femton meter djupt och lika brett. En jättelik svallvåg fortplantade sig från explosionsplatsen. Den träffade ”Oregon” i fören, men slog in i sidan på ”Aggie Johnston” så att det gigantiska fartyget krängde lite åt babord.

Eftersom den våldsamma explosionen genljöd genom havet, var det omöjligt att uppfatta signalerna från den passiva sonarn. Cabrillo riktade uppmärksamheten mot den högt placerade kamerans bilder av supertankern. Hon rullade tungt tillbaka på rät köl. Han fortsatte att iaktta henne några sekunder och snart drog ett leende över hans läppar. Det kom ingen explosion från en torped som träffade hennes skrov. Max plan hade fungerat. Trådarna som ringlade ut från ubåten för att styra torpederna hade slitits av, och vapnen hade omedelbart inaktiverats.

”Linda, säg till mig så fort du hör nånting”, beordrade han.

”Datorn kompenserar nu. Ge mig några sekunder till.”

Hali vände sig om på stolen. ”Ordföranden, piloten i ett av Vikingplanen vill veta vad som hände.”

”Svara nåt undvikande”, sa Juan, med uppmärksamheten riktad mot Linda, som satt blickstilla och tryckte sonarhörlurarna hårtmot huvudet, samtidigt som ljusmönstren på sonarskärmen framför henne flöt nedför displayen som ett vattenfall.

Slutligen tittade hon bort mot honom. ”Inga ljud från snabbgående propellrar, så de tre återstående torpederna är inaktiverade och troligtvis på väg mot botten. Jag hör motorljud från Kilo-ubåten och larm som ljuder på insidan av skrovet. Vänta . okej, det är pumpar och . de blåser ut barlast.” Ett stort leende spred sig över hennes ansikte. ”Vi lyckades! De är på väg upp till ytan.”

Hurrarop och applåder ekade genom kommunikationscentralen och till och med Max buttra ansikte sprack upp i ett leende.

”Snyggt jobbat, allihop. Särskilt du, Murphy, och du också, Max. Säg till killarna som installerade rakettorpeden och modifierade tuben att de kan vänta sig nånting extra nästa gång de får lön.”

Även om alla besättningsmedlemmar fick del av Bolagets vinster efter en fallande skala, så brukade Cabrillo dela ut bonusar för särskilt fina insatser. Det var en del av förklaringen till att besättningen var så lojal, även om det framför allt berodde på att han var den bäste chef de någonsin hade haft.

”Titta där!” Eric Stone flämtade till.

På den stora bildskärmen hade han växlat kameravinkel så att man såg den del av havet där Kilo-ubåten hade legat i bakhåll. Vattnet kokade som i en malström, och i mitten av det upprörda havet steg ett trubbigt föremål upp. När fören på den iranska ubåten dök upp, kunde de se att skrovplåtarna var intryckta, som om den hade åkt med full fart in i en undervattensklippa. Den i vanliga fall konvexa nosen var intryckt i mitten — ett resultat av att rakettorpeden hade exploderat sextio meter framför ubåten.

En allt större del av farkosten blev synlig över vattenytan. Stone zoomade in kameran mot de skadade skrovplåtarna och ”Oregons” dator kompenserade automatiskt för fartygets rörelser så att bilden blev helt stilla. Det trängde upp luftbubblor runt den skadade plåten - inte mycket, men tillräckligt för att visa att ubåten tog in vatten. Luckorna på manövertornet, på fördäck och på akterdäck slängdes upp och besättningsmännen strömmade ut från den skadade ubåten.

”Hör du nånting från dem, Hali?” frågade Juan.

”Nödsignaler. Deras pumpar klarar nätt och jämnt att hålla jämna steg med vattnet som strömmar in. De begär hjälp från flottbasen i Chah Bahar. Kaptenen har inte beordrat dem att lämna fartyget, men han vill ha all umbärlig personal uppe på däck ifall de sjunker.”

”Ber de om hjälp från några fartyg i området?”

”Nej, och det tvivlar jag på att de kommer att göra.”

”Instämmer. Skjuter man mot civila lastfartyg utan förvarning bryter man mot minst femtio internationella avtal.”

”Och vad kallar du det vi gjorde borta i Bandar Abbas då?” frågade Max, bara för att retas.

”Snatteri”, sa Cabrillo avfärdande, ”som bestraffas med böter och några timmars samhällstjänst.”

I detsamma strök de två Vikingplanen från det amerikanska hangarfartyget förbi tätt ovanför ”Oregon”, och de var mindre än trettio meter över havsytan när de passerade över Kilo-ubåten. Sjömännen kastade sig platt på däck när jetstrålen snuddade vid deras uniformer.

”Ordföranden, piloten i det främre Vikingplanet vill fortfarande prata med dig”, sa Hali. ”Och jag har fått en formell begäran från hangarfartyget om att vi ska ligga kvar här. Det är från kommendörkapten Charles Martin ombord på ’George Washington’.”

”Koppla över det”, sa Juan och tog på sig hörlurar och justerade den inbyggda mikrofonen. ”Det här är Juan Cabrillo, kapten på m/s ’Oregon’. Vad kan jag hjälpa er med, kommendörkapten?”

”Kapten Cabrillo, vi skulle vilja skicka över en grupp för att ställa frågor till er besättning om det nyss inträffade. Kaptenerna på ’Saga’ och ’Aggie Johnston’ har redan gått med på det. Vi kan vara framme med en helikopter hos er om tjugo minuter. Om det inte finns möjlighet att landa med helikopter hos er, så kommer robotkryssaren ’Port Royal’ att vara där om två timmar.”

”Med all vederbörlig respekt, kommendörkapten Martin, så har ingen av mina besättningsmän sett nånting. Själv låg jag och sov, och den som hade vakten är blind på ena ögat och kan inte se på det andra.”

Martins röst fick ett skarpare tonfall. ”Kapten, jag behöver knappast påminna er om att koalitionens styrkor som opererar i de här vattnen förbehåller sig rätten att inspektera alla fartyg som går in eller ut ur Persiska viken. Jag kallar det här för en hövlig anmodan, men det är också en order. Ni stannar där ni är och bereder er på att bli bordade.”

Juan förstod att den amerikanska marinen hade stor press på sig att förhindra potentiella terrorister från att använda Gulfen som transportväg för vapen och krigare, men det var uteslutet att han skulle låta dem inspektera ”Oregon”. Korrumperade tjänstemän i utländska hamnar kunde lätt fås att avstå från att söka igenom det sjaskiga lastfartyget, men så var inte fallet med den amerikanska militären.

”Kan ni hänga kvar ett ögonblick?” bad Juan. Han höll för mikrofonen med handen och ropade bort till Hali Kasim. ”Ring upp Overholt. Tala om vad som pågår och be att han befriar oss från den här uppvaktningen. Eric, sätt kurs etthundrafem grader och gå upp till arton knop.” Han tog bort handen från mikrofonen. ”Ursäkta mig, kommendörkapten. Vi kan inte ta emot nån helikopter på ’Oregon’, så ni får skicka en bordningspatrull från ’Port Royal’.”

”Nåväl, kapten. Räkna med att vi anländer omkring klockan elva nollnoll.”

”Vi lämnar lyset tänt åt er”, sa Juan och avslutade samtalet. Han såg sig omkring i kommunikationscentralen. ”Nån som vill slå vad? Tjugo dollar till den som gissar närmast.”

Besättningen förstod genast vad han syftade på.

”De ringer tillbaka om tio minuter”, menade Hali.

”Fem”, sa Linda.

”De kommer att ha fullt upp en stund.” Det kom från Mark Murphy. ”Han kommer inte att märka att vi har gett oss i väg på minst en halvtimme.”

”Jag instämmer med Linda”, sa Eric. ”Fem minuter. Vi delar på tjugodollarsedeln.”

Juan tittade bort mot Max Hanley. ”Vill du försöka dig på en gissning?”

Max tittade upp i taket ett ögonblick, sedan vände han blicken mot ordföranden. ”Ungefär nu.”

”Det var som fan”, ropade Hali. ”Han hade rätt. Martin anropar oss igen.”

”Koppla fram honom”, beordrade Cabrillo.

”Kapten Cabrillo, betrakta det här som sista varningen”, sa kommendörkapten Martin. Juan kunde höra på det korthuggna tonfallet att officeren bet ihop tänderna. ”Om ni inte genast stannar, kommer jag att beordra de kretsande Vikingplanen att öppna eld mot ert fartyg.”

Cabrillo tvivlade inte på Martins uppriktighet. Men han var också trött på att diskutera med honom. ”Kommendörkapten, en iransk ubåt slängde just i väg ett skott efter en fullastad supertanker. Jag tänker inte ligga och vänta på att de angriper oss också. Jag kommer att vara ute ur ert övérvakningsområde innan ni är framme, och det är inte mycket ni kan göra åt det.”

”Ni ska . ” Plötsligt försvann Martins röst. Han kom tillbaka en halv minut senare. Juan kunde inte riktigt tolka det nya tonfallet i hans röst. Vördnad? Fruktan? Respekt? En kombination av alla tre? ”Kapten, ni är fri att lämna området efter eget gottfinnande.”

Cabrillo undrade vem Langston hade fått att ringa. Det måste ha varit högste befälhavaren för marinoperationer i Indiska oceanen eller någon i högsta militärledningen. Vem det än var, så var det trevligt att ha försänkningar i Washington.

”Jag trodde väl att ni skulle se på saken likadant som vi. Tack och lycka till. Förresten, den iranska Kilo-ubåten tar in vatten, så om ni vill ta er en titt invändigt, föreslår jag att ni skyndar på. ’Oregon’ klart slut.”

En kraftig hand uppenbarade sig under hakan på Juan. Han tog upp plånboken ur byxfickan och tryckte en tjugodollarsedel i handen på Max.

Max sniffade på sedeln som om det varit den finaste cigarr. ”Som att stjäla godis från ett barn.”

”Det förvånar mig inte att du vet hur det känns.” Cabrillo reste sig. ”Det finns inget som kan göra en så hungrig som ett litet sjöslag före frukost. Navigatören, vad är vår beräknade ankomsttid till mötesplatsen?”

”Inte förrän midnatt”, svarade Eric.

”Okej, jag vill ha erfaren personal i tjänst då, så ni får kasta om era scheman om det behövs. Jag måste gå och ringa till Langston och tacka honom för hjälpen, och sen förklara varför vi bara levererar en rakettorped.” Precis när han skulle gå ut från kommunikationscentralen, nappade han åt sig tjugodollarsedeln ur Max hand. ”Eftersom du drog på oss kostnaden för den där andra torpeden, så är du fortfarande skyldig Bolaget fyra miljoner niohundranittioniotusen niohundraåttio dollar.”

Kapitel 6

Lukten av salt havsvatten slog emot dr Julia Huxley så snart hon öppnade dörren till barlasttanken som också fungerade som swimmingpool. På grund av ”Oregons” utformning såg den mer ut som en olympisk tävlingsbassäng, med sina femtio meter, men den var bara två banor bred och längs ena kanten gick en smal gång klädd med ljus marmor som var försedd med självhäftande halkskyddstejp. Belysningen var en blandning av lysrör och lampor som gav en illusion av solsken. Väggarna bestod av matchande kakel, vilket var en ständig källa till bekymmer för städpersonalen, för när man skulle barlasta fartyget och tanken var fylld blev det glänsande kaklet ofrånkomligen nedsmutsat av alger.

Även om Hux själv inte var någon särskilt duktig simmare så kände hon till de fyra grundläggande simsätten. Crawl var det snabbaste simsättet, bröstsim det uthålligaste, ryggsim var ett påhitt då kroppens flytförmåga förvandlades till en rörelse, och fjärilssim var det mest kraftfulla simsättet. Det krävdes en otrolig styrka hos simmaren för att häva upp armar och överkropp ur vattnet, böja sig för att skjuta kroppen framåt och dra sig fram genom vattnet. Hon stannade till vid bassängens ena ände för att titta på den ensamme simmaren som forsade fram på ena banan genom att simma fjäril. Han rörde sig som om han vore skapt för att simma, med långa smidiga rörelser. Och inte en gnutta energi gick till spillo när hans kropp rörde sig upp och ner som en tumlare och armrörelserna bara gav upphov till några obetydliga stänk.

När hon tittade närmare märkte hon att han hade band med tyngder fastsatta runt handlederna för att göra träningspasset ännu jobbigare. Ur hennes perspektiv handlade det knappast längre om träning, utan snarare om masochism. Men å andra sidan hade hon inte varit på fartygets gym på ett tag och använde sig hellre av yoga för att hålla de överflödiga kilona borta från sin kurviga kropp.

Hon hade för länge sedan upphört att förvånas över hur väl Juan hade anpassat sig till förlusten av sitt ben. Han lät det aldrig hindra eller ens sinka honom. Precis som allt annat i livet, tog han det som en utmaning — någonting som måste övervinnas.

Cabrillo gjorde en smidig vändning i bortre änden av bassängen och simmade kraftfullt mot henne, med sina blå ögon halvt dolda bakom ett par simglasögon och munnen gapande för varje andetag. Han måste ha sett henne och insett att hans stund i ensamhet var slut, för plötsligt ökade han farten och öste på för fullt och avslutade simningen med en spurt.

I egenskap av fartygsläkare visste Hux allt om besättningens medicinska status, och hon skulle ha kunnat svära på att Juan bara var hälften så gammal, att döma av hur han simmade.

Han kom farande så att vattnet stänkte och tvingade henne att backa ett par steg för att rädda sina Gucciloafers. Hon var klädd i kakibyxor och en enkel skjortblus och utanpå det den eviga labbrocken. Juan smällde handflatorna i bassängkanten och tittade upp på den stora tidtagningsklockan på väggen bakom henne.

”Tusan också, jag börjar bli gammal”, sa han och tog av sig simglasögonen och tyngderna kring handlederna.

”Du kunde ha lurat mig.” Julia slängde till honom en handduk samtidigt som han hävde sig upp ur vattnet i en enda smidig rörelse.

”Jag har varit härnere i en halvtimme”, sa Juan och gnuggade sig med den tjocka handduken. Om han kände sig besvärad över att bara ha badbyxor på sig så märktes det inte, och med den fysiken hade han inget att skämmas för. ”För fem år sen hade jag klarat minst femton varv till.”

”Och för fem år sen hade jag inga kråksparkar. Det är lika bra att du vänjer dig vid tanken”, sa hon med ett leende som visade hennes skrattrynkor.

”Vad är det man brukar säga — ’ungdomen är bortslösad på de unga’?”

”Jag har en känsla av att du inte slösade bort så mycket av din, Juan Cabrillo.”

Han skrattade men förnekade det inte. ”Du är inte klädd för nån simtur, så du har uppenbarligen inte kommit ner hit för att träna bort den utsökta biff Wellington vi fick till middag. Vad gäller det?”

En bekymrad min syntes i Huxleys ansikte. ”Vi har fått ett litet problem. Ja, det är egentligen Max problem, men jag tror att det påverkar oss allihop.”

Julia var inte utbildad psykolog, men hennes medicinska bakgrund i kombination med hennes lugna uppträdande gjorde att hon hade blivit fartygets allmänna rådgivare.

Cabrillo svepte den fuktiga handduken om axlarna och riktade sin fulla uppmärksamhet mot Hux. ”Låt höra.”

”Han fick ett samtal i kväll från sin exfru.”

Juan avbröt henne. ”Det finns tre att välja på. Vilken var det?”

”Lisa. Nummer två. Hon i Los Angeles som han har barnen tillsammans med. Han berättade inte alla detaljer, men hans ex tror att deras son har blivit kidnappad.”

Juan reagerade inte på några sekunder. Ingen av Max fruar visste vad Max arbetade med. Precis som större delen av besättningen hade Hanley sagt till familjen att han var sjöman och jobbade på ett litet rederi, så Cabrillo trodde inte att kidnappningen kunde ha någon koppling till hans jobb på Bolaget, men han kunde inte helt frigöra sig från tanken. De hade skaffat sig många mäktiga fiender genom åren. Slutligen frågade han: ”Har det ställts krav på nån lösesumma?”

”Nej, inte än. Hon tror att hon vet vem som ligger bakom kidnappningen, men hon kommer ingenvart med Los Angeles-polisen eller FBI. Hon vill att Max ska hjälpa till att få sonen tillbaka.”

Max son kunde vara omkring tjugotvå eller tjugotre vid det här laget, tänkte Juan. Hans dotter var några år äldre — hon var nyutbildad advokat och arbetade med miljöskydd. Kyle Hanley hade stannat mindre än ett år på college och sedan dess flutit omkring bland L.A:s alternativmänniskor. Han hade åkt fast några gångerför ringa narkotikainnehav, men Juan ville minnas att han hade varit på avgiftning för två år sedan och hållit sig ren sedan dess. Även om Max och hans andra fru hade varit skilda några år när Juan grundade Bolaget, så hade Juan träffat henne vid ett par tillfällen. Max hade försäkrat Cabrillo att hon en gång varit en kärleksfull, underbar kvinna, men att hon förvandlats till en grälsjuk paranoiker som anklagade honom för otrogenhet fast det i själva verket var hon som hade affärer.

Max hade gjort så gott han kunnat med barnens uppfostran och betalat långt mer än vad som krävdes i underhåll. Deras dotter hade växt upp till en intelligent och ambitiös kvinna, men deras son, Kyle, var en sån där som ständigt kände sig förfördelad, och hur man än försökte hjälpa honom att hitta rätt i tillvaron så avvisade han alla förslag.

Juan visste att Max skulle göra vad som helst för att hjälpa sin son, och han trodde sig veta varför hans ställföreträdare inte hade vänt sig direkt till honom med sitt problem. Hade han gjort det skulle Juan ha erbjudit att Bolaget ställde upp med alla sina resurser för att rädda Kyle, och Max skulle aldrig be om en sån tjänst. ”Gud, vad han kan vara envis.”

”Han sa samma sak om dig”, svarade Hux. ”Han ville inte ens överväga att gå till dig med det här, för han var säker på att du skulle kräva att han tog emot din hjälp. Han sa mycket bestämt att det här var hans problem, inte Bolagets, och att han skulle ta hand om det själv.”

Cabrillo hade inte förväntat sig något annat, men det betydde inte att han inte kände frustration över Hanleys tjurskallighet. ”Hur ser hans planer ut?”

”Så snart vi har överlämnat torpeden tänker han be dig göra en avstickare med ’Oregon’ till Karachi — närmaste stället med en internationell flygplats där han kan ta ett plan till Los Angeles. Efter det visste han inte riktigt.”

Juan kollade klockan. De skulle vara framme vid koordinaterna för mötesplatsen om två timmar. Så snart det var avklarat, kunde de ta sig till Karachi på cirka tjugo timmar. Bolagets Gulfstreamjetplan var i Monaco för att göras klart inför nästa uppdrag. Ävenom han skulle kunna få planet till Pakistan i tid, så trodde han att det skulle gå fortare att flyga reguljärt. Det skulle betyda att de fick lämna kvar vapen och annat kontraband som inte kom igenom flygplatsernas säkerhetskontroller, men han hade så goda kontakter i L.A. att de kunde få tag på allt de behövde, så han var inte särskilt bekymrad för den saken.

Juan hade en lång rad frågor, men han skulle vänta och prata direkt med Max.

Fartygets dator tände och släckte belysningen över bassängen några gånger. Juan hade programmerat den till att förvarna honom om att mötet närmade sig och att det var dags att avsluta sim ningen. Han tog på sig en badkappa av frotté och ett par flip-flops. Hux följde med honom ut från poolrummet. Han kollade att han hade gjort fast den vattentäta luckan ordentligt. ”Jag ska prata med honom i kväll och få honom att inse att han har tänkt fel”, sa han.

”Det var därför jag tog upp det här med dig. Max kan inte göra detta ensam.” Det var tydligt att Julia kände sig lättad, även om hon visste att Juan aldrig skulle tveka att ställa upp för sin bäste vän.

”Tack, Hux. En dag kommer Max envishet att ge honom problem, men inte den här gången.”

En och en halv timme senare steg en nyduschad Juan Cabrillo in på kommunikationscentralen. Stone och Murphy var på sina platser vid rodret respektive vapenstationen. Hali satt vid kommunikationskonsolen, medan Linda Ross ansvarade för sonarn. Till skillnad från när de flydde från Bandar Abbas, var det en avspänd stämning i rummet den här gången. Att flytta över den återstående rakettorpeden från ”Oregon” skulle bli en relativt enkel uppgift. När Max kom in några minuter senare tycktes atmosfären bli några grader kallare. Han gick raka vägen till ingenjörsstationen utan att säga ett ord till någon.

Juan reste sig från stolen och gick fram till honom.

”Jag vill inte höra”, sa Hanley utan att titta upp från bildskärmen.

”Vi tar ut kursen till Pakistan så fort vi är klara, och jag ber nån boka flygbiljetter åt oss. I morgon förmiddag ska du och jag sätta oss ner tillsammans och tänka ut vårt nästa steg.” Max såg upp påCabrillo och var på väg att börja protestera. Juan satte upp handen. ”Vårt nästa jobb är ett helt vanligt avlyssningsuppdrag. Det kan Linda och Eddie fixa utan oss.”

”Det här är inte din strid”, sa Max.

”Visst fan är det det. Nån har kidnappat en av dina familjemedlemmar. För mig är det detsamma som om de hade tagit en av mina föräldrar. Då skulle jag förvänta mig att du hjälpte till, så tro inte att jag inte tänker ställa upp för dig.”

Max hejdade sig ett ögonblick, varpå han sa: ”Tack, Juan.”

”Inget att tala om.” Han återvände till chefsstolen, nu när saken var avgjord. ”Linda, har du hört nåt än?”

”Nej, men det är fortfarande tjugo minuter kvar.”

”Okej. Max, är allting klart hos dig?”

”Torpeden är uppe på däck, med en lyftslinga om, och en tekniker står redo vid kranen.”

”Hali, är det nåt på radarn eller kommunikationskanalerna?”

”Nej, chefen. Vi befinner oss på den ödsligaste platsen man kan hitta i Indiska oceanen. Jag har inte sett eller hört nåt annat fartyg på nästan åtta timmar.”

För att slippa bli upptäckta av lastfartyg och oljetankrar skulle mötet äga rum långt från de vanliga farlederna, och eftersom det inte var någon sjöfart att tala om så brukade såna områden dra till sig fisketrålare. Tidpunkten för deras operation sammanföll med en lucka i satellitövervakningen, ifall någon spanade på dem uppifrån.

Ytterligare femton minuter segade sig fram innan Linda ropade: ”Kontakt. Jag hör motorljud nästan rakt nedanför oss, etthundratjugo meter ner. Barlasttankarna håller på att tömmas.” Med datorns hjälp filtrerade hon ljudet som fångats upp av den passiva sonarn för att kunna dubbelkolla och jämföra med ett ljudband de hade fått av Overholt. ”Bekräftas. Det är USS ’Tallahassee’, på väg upp mot ytan.”

”Utmärkt”, sa Juan. ”Rorsman, var uppmärksam. Bucklar du till den ubåten så blir det dyrt.”

Ännu några minuter förflöt medan attackubåten i Los Angelesklassen höjde sig upp ur djupet. Den steg så sakta att inget ljud kunde uppfattas om man befann sig längre bort än ett par distansminuter. Eric Stone hade delat av bildskärmen så att han kunde se både sonarbilden och ”Oregons” gps-koordinater för att vara säker på att ubåten inte brakade in i undersidan av skrovet. Besättningen ombord på ”Tallahassee” ansvarade för att de höll en konstant position i förhållande till lastfartyget. Alla eventuella korrigeringar skulle Eric svara för.

”Fyrtiofem meter”, sa Linda. ”Stigningen går allt långsammare. Ännu långsammare. Planar ut vid trettio meter.”

”Hon befinner sig cirka två hundra meter åt babord”, sa Eric.

”Flytta i sidled så att hon kommer upp inom femtio meter, tack.” Eric aktiverade styrpropellrarna vid bogen och i aktern för att förflytta elvatusentonnaren i sidled och la henne på exakt rätt ställe. Därefter kopplade han åter in det dynamiska positioneringssystemet så att datorn skulle hålla fartyget på plats.

”Hon är på väg upp igen. Tre meter i minuten.”

”Bra jobbat med sonarn. Du har fått fram manövertornet.”

”Jag har fått fram manövertornet”, upprepade Linda. Juan reste sig och gick till hissen längst bak i kommunikationscentralen, där också Max anslöt ett par sekunder senare. Tillsammans åkte de upp till ”Oregons” brygga. Så snart golvluckan öppnades kunde de känna den kvalmiga nattluften.

Det var beckmörkt på den fallfärdiga bryggan, men båda två var så väl hemmastadda på fartyget att de inte behövde något ljus för att förflytta sig akterut till trappan som ledde ner till huvuddäck. Uppe på himlen lyste stjärnorna med ett alldeles speciellt sken eftersom månskäran ännu inte hade gått upp.

Utanför babordsrelingen började det bläcksvarta vattnet röras upp när den etthundrafem meter långa ubåten närmade sig ytan. Manövertornet dök upp först, och sedan tycktes farkosten växa allteftersom vattnet rann bort så att fördäcket och det långa akterdäcket blev synliga, liksom rodret. Ubåten kom upp på rät köl och det gick så långsamt att det knappt blev några vågor. Den flöt lågt i vattnet, hotfull i sin tystnad, likt ett havsmonster som låg och gonade sig vid ytan.

Juan höll en walkie-talkie framför munnen. ”Stone, barlasta fartyget så att vi kommer ner fyra meter. Jag vill att våra däck skakomma lite mer i jämnhöjd.”

Eric bekräftade, och i nästa ögonblick startade pumparna som fyllde barlasttankarna och ”Oregon” började lägga sig djupare i vattnet.

”Däcksmanskapet, häng ut fendrar över relingen.” Juans order följdes av en febril aktivitet när manskapet hissade ner tjocka gummifendrar till alldeles ovanför vattenlinjen. Till skillnad från de gamla lastbilsdäcken som de använde i hamn, och som delvis var en förklädnad, var det här en sorts moderna luftkuddar som kunde stå emot ett enormt högt tryck utan att pressas ihop.

Borta på ”Tallahassee” började en del av däcket röra sig uppåt och ett svagt, rött ljussken blev synligt. Det var lastluckan för de tjugofyra ADCAP-torpederna som båten hade plats för. Under det här uppdraget hade man med sig något mindre än det fulla antalet för att kunna ta emot den iranska rakettorpeden, som låg på ”Oregons” däck på en hjulförsedd vagn. Fodralen med beslagtaget datamaterial var fastsatta vid torpeden.

Cabrillo slog på sin walkie-talkie igen. ”Okej, rorsman, knuffa fram oss med hjälp av styrpropellrarna, tjugofem procents effekt.”

”Tjugofem, ska ske.”

”Oregon” började glida mot den väntande ubåten och rörde sig så långsamt att vattnet hon sköt framför sig strömmade åt sidan utan att sätta ”Tallahassee” i gungning. Flera officerare stod i ubåtens manövertorn och övervakade händelseförloppet med mörkerkikare.

”Sakta ner, Stone”, beordrade Juan, samtidigt som han bedömde avstånd och hastighet med expertblick. Båtarna befann sig nu mindre än fem meter från varandra. ”Bra så, och nu tio procent på motsatta sidan.”

Vattnet skummade vid styrpropellrarnas öppningar när Eric använde dem för att få stopp på fartyget när det bara var tre meter mellan ”Oregon” och ubåten.

”Håll fartyget där, är du snäll”, sa Juan på den slumpkodade frekvensen.

”Snyggt manövrerat”, hördes en dånande röst från ”Tallahassees” manövertorn.

”Tack”, ropade Juan tillbaka. ”Är ni redo att ta emot paketet?”

”Jag hade fått intrycket att det skulle vara två paket”, ropade ubåtskaptenen.

”Det har blivit ändrade planer, till följd av en drabbning i Omanviken i morse.”

”Hur funkade den?”

”Tro det eller ej, men den funkade felfritt.”

”Då så. Vi är beredda. Luckan i satellitövervakningen upphör om fyra minuter och fyrtio sekunder.”

Juan vände sig mot teknikern som stod och väntade vid lyftkranens manöverpanel. Även om kranen såg ut som om den skulle kunna välta vilket ögonblick som helst så var den godkänd för att lyfta sjuttio ton. Vajern spändes och lyftslingan runt rakettorpeden höjde sig över däck. Några andra besättningsmän stod redo med styrlinor för att förhindra att vapnet snurrade runt när det lyftes upp över relingen. Den långa kranen snurrade kring sin axel och svängde ut över den väntande ubåten, där matroserna var beredda att ta emot torpeden.

En av matroserna dirigerade lyftet med hjälp av handtecken, och roterade fingret nedåt för att få mera vajer, medan vapnet sänktes ner mot deras väntande händer. De satte fast torpeden i båtens automatladdare och lossade den från vaggan. Matrosen som ledde arbetet rörde handen i en cirkel över huvudet för att visa att torpeden var loss och att de kunde svänga tillbaka kranen. Så snart den hade försvunnit in i skrovet började den stora luckan stängas.

”Gör fast kranen”, beordrade Juan, varpå han ropade ner till Eric Stone: ”Rorsman, ta oss sakta bort, tjugo procents effekt, och pumpa ur barlasttankarna. Gör fartyget klart för färd i hög fart, och lägg oss på bästa möjliga kurs mot Karachi.”

”Jag trodde vi skulle till Monaco.” Det kom från Mark Murphy. Det hördes tydligt på hans röst att han hade sett fram mot ett par veckor i det välmående furstendömet som gränsade till Rivieran. Maurice hade berättat för Juan att Murph till och med hade rekvirerat en smoking från Magiverkstan för att kunna leka James Bond på Monacos berömda kasino.

”Var inte orolig”, försäkrade Juan, ”ni ska åka dit. Men Max och jag har andra planer.”

Hali Kasims röst hördes i bakgrunden. ”Radarkontakt, ordföranden. Det kom just upp på skärmen, hundra distansminuter härifrån, rakt österut.”

”Följ upp det och håll mig underrättad.” Juan kupade händerna runt munnen för att ropa över till ”Tallahassees” kapten, samtidigt som ”Oregon” ökade avståndet till ubåten mer och mer. ”Vi fick just ett radareko. Det är öster om oss och avståndet är ganska stort, men ni skulle kanske vilja göra en Houdini och försvinna.”

”Uppfattat, och tack så mycket.” Kaptenen vinkade. ”Vi såg henne på vägen hit. Efter vad vi kunde se på den passiva sonarn så verkar hon vara övergiven, och vi fångade inte upp nånting på våra sensorer, varken från radar eller radio. Inte ens en automatisk nödsignal. Vi kunde förstås inte undersöka saken, men ni kanske vill det. Om hon är övergiven så skulle det kunna betyda en ganska rejäl bärgarlön.”

”Vi kanske gör det”, sa Juan intresserat. Han skulle kunna sätta ombord några besättningsmän för att segla fartyget till Karachi, medan ”Oregon” gick i förväg. ”Nån aning om hur stor hon är?”

”Att döma av ljudet från vågorna som slår mot hennes skrov, så uppskattar min förste sonaroperatör att det är ungefär samma storlek som på ert fartyg — drygt etthundrafemtio meter.”

”Tack för tipset, kapten. Vi borde nog kolla upp henne.”

”Lycka till, ’Oregon’.” Och därmed försvann de sista ner genom luckan i manövertornet.

Några ögonblick senare började det skumma runt öppningarna till ubåtens barlasttankar, när havsvatten forsade in och pressade ut den instängda luften. Det bubblade kring aktern när reaktorns kraft vidarebefordrades till den sjubladiga propellern. Djuprodren försvann under den lugna havsytan när en våg strömmade in över hennes bogar. Hon sjönk snabbt, försvann ner i sitt naturliga element och lämnade bara efter sig en krusning som hastigt löstes upp som om den väldiga ubåten aldrig hade existerat.

”Ett hemskt sätt att försörja sig på.” Max rynkade pannan. Även om Hanley inte direkt led av klaustrofobi så tyckte han inte om trånga utrymmen.

”Linc har tjänstgjort på attackubåtar under sin tid på SEAL.

Han säger att de är trevligare än många hotell han har bott på.”

”Linc är snål. Jag har sett hurdana ställen han bor på. Såna där hotellrum man kan hyra per timme, där man får betala extra för rena lakan.”

Det blev blåsigt när ”Oregon” satte upp farten österut. Efter bara några minuter hade de magnetohydrodynamiska drivenheterna fått upp fartyget i en sån fart, att det var som att stå vänd mot en orkan när man befann sig på däck. Däcksmanskapet hade gjort fast kranen och vagnen hade körts tillbaka till torpedrummet.

”Vad tycker du, Max?”

”Om vadå?”

”Det övergivna fartyget därute. Ska vi stanna och ta en snabbtitt eller sticka direkt till Karachi?”

Max drog med Cabrillo in bakom en skyddande trappa, där han kunde tända sin pipa. ”Kyle har varit försvunnen sen i förrgår. Mitt ex tror att hon vet vilka han är med — några vänner som hon inte gillar — vilket får mig att tro att det här inte är så allvarligt som hon får det att låta. När vi väl är framme i Pakistan tar det minst tjugofyra timmar till att komma till L.A., så det gör varken till eller ifrån om vi offrar en timme på att undersöka ett spökskepp.”

”Säkert?” sa Juan och blinkade hastigt eftersom han fick het aska från Max pipa i ansiktet.

”Förlåt.” Max knackade ur pipan mot relingen. ”Ja. Det blir bra.”

”Eric, hör du mig?” frågade Juan i walkie-talkien.

”Här är jag.”

”Ny kurs. Ta oss till det där fartyget med högsta möjliga fart. Leta rätt på Gomez och be honom göra Robinsonhelikoptern klar.” George ”Gomez” Adams var helikopterpilot och lika stilig som hjälten i en matinéfilm, och han hade fått sitt smeknamn efter att ha charmat en sydamerikansk knarkkungs fru — en kvinna som hade en slående likhet med Carolyn Jones, skådespelerskan från den gamla tv-serien Familjen Addams. ”Säg till honom att jag vill ha en drönare på uppskjutningsrampen så snart vi är i rätt position. Om det behövs kan du flyga den.”

Om det så gällt livet så hade Eric inte kunnat flyga ett riktigtflygplan, men han hade spelat tillräckligt mycket flygsimulatorspel för att med lätthet kunna manövrera ”Oregons” fjärrstyrda drönare.

”Hur lång tid räknar du med att det tar att komma dit?” frågade Cabrillo.

”Lite över två timmar.”

”Räkna med en bonus om du klarar det på två.”

Kapitel 7

I ljuset från stjärnorna på natthimlen såg fartyget ut som en bröllopstårta i flera våningar som reste sig högre och högre i perfekt balans mellan form och funktion. Men för dem som befann sig i kommunikationscentralen och såg bilderna från det förarlösa flygplanet liknade det också ett spökskepp.

Ingen ventil var upplyst, ingenting rörde sig på däck och till och med den avlånga radarantennen stod stilla.

Vågorna skvalpade mot det långa vita skrovet, rullade fram mot fartyget som om det varit ett oföränderligt isberg. Värmebilderna från drönarens IR-kamera visade att maskinerna och skorstenen var kalla, och trots att den omgivande lufttemperaturen i den här delen av Indiska oceanen låg på nära trettio grader, var utrustningen så känslig att den kunde registrera kroppsvärme. Men de såg ingen.

”Vad tusan är det som har hänt här?” frågade Linda, fast hon visste att det inte fanns något svar.

”Gomez, flyg lågt över däck”, beordrade Juan.

George Adams satt vid en arbetsstation längst bak i kommunikationscentralen, med det bakåtkammade och pomaderade håret glänsande i datorskärmens svaga sken. Han drog med fingret över sin pennstreckstunna mustasch och rörde joysticken framåt. Drönaren, som egentligen inte var något annat än ett radiostyrt flygplan utrustat med avancerade kameror och en kombinerad sändare och mottagare, lydde hans kommando och dök ner mot kryssningsfartyget som låg orörligt i vattnet trettio distansminuter öster om det framrusande ”Oregon”.

Besättningen tittade förväntansfullt när det lilla planet dök ner från skyn och svepte fram längs fartygets styrbordsreling, med kameran riktad mot däck. Under några långa sekunder var det alldeles tyst i rummet och alla var uppslukade av det de såg. Det blev Cabrillo som slutligen bröt tystnaden.

Han tryckte på några knappar. ”Läkare till kommunikationscentralen. Hux, vi behöver dig nu!”

”Är det där vad jag tror det är?” frågade Eric Stone med en dämpad viskning.

”Ja, grabben”, svarade Max, och han var lika tagen han också. ”Däcket är översållat med döda kroppar.”

Det låg säkert hundra lik på däck, i förvridna, smärtfyllda kroppsställningar. Deras kläder fladdrade i vinden. Adams zoomade in det öppna däcket runt fartygets swimmingpool, där det verkade som om passagerarna bara hade fallit ihop under en fest. Överallt låg tappade assietter och glas. Samtidigt som han sänkte farten på drönaren, zoomade han in kameran ännu mer så att man bara såg en passagerare — en ung kvinna i klänning. Hon låg i en blodpöl. Det tycktes alla göra.

”Var det nån som la märke till fartygets namn?” frågade Mark Murphy.

’”Golden Dawn’”, sa Juan, utan att längre ha en tanke på bärgning och bärgarlön.

Mark koncentrerade sig på sin dator och letade fram allt han kunde hitta om fartyget, medan de andra stirrade som förhäxade på det kusliga sceneriet.

Julia Huxley kom inrusande i kommunikationscentralen klädd i pyjamasbyxor och en alldeles för stor T-shirt. Hon var barfota och håret spretade åt alla håll. Hon bar på en läkarväska som hon brukade förvara i sin hytt. ”Vem är det som behöver hjälp?” frågade hon andfått.

När ingen svarade, tittade hon upp på bildskärmen som tilldrog sig allas uppmärksamhet. Till och med för en härdad läkare var blodbadet på kryssningsfartygets däck en skrämmande syn. Honblev märkbart blek, innan hon tog sig samman och skakade på huvudet. Därefter gick hon närmare bildskärmen och tittade uppmärksamt på det hon såg. Det svaga ljuset i kombination med att drönaren var ostadig, gjorde det svårt att urskilja detaljer.

”Det verkar inte vara några sårskador”, sa hon. ”Jag skulle säga att de har drabbats av nån sorts snabbverkande hemorragiskt virus.”

”Naturligt?” frågade Max.

”Ingenting i naturen slår till så här fort.”

”De hann inte ens sända ut nån nödsignal”, påpekade Juan för att ge stöd åt Hux bedömning.

Julia vände sig mot honom. ”Jag behöver komma bort dit och ta några prover. Det finns utrustning för biologisk smitta nere på sjukmottagningen, och vi kan sätta upp en saneringsstation ute på däck.”

”Glöm det”, sa Juan. ”Jag tänker inte på några villkor låta dig ta med nåt virus i närheten av det här fartyget.” Julia skulle just komma med en invändning men Cabrillo var inte klar. ”Vi gör saneringen ombord på en uppblåsbar Zodiac och sen sänker vi den. Eric, ta över det fjärrstyrda planet från George. Gomez, du går till hangaren och gör helikoptern klar. Mark, gå och skaka liv i Eddie, hämta ett par pistoler från vapenförrådet och möt oss i hangaren. Julia, behöver du hjälp?”

”Jag ber en sjukvårdare hjälpa mig”, sa hon.

”Okej. Ta med ett par extra dräkter mot biologisk smitta ifall det finns några överlevande.” Cabrillo var redan på fötter. ”Jag vill vara i luften om tjugo minuter.”

”Oregon” nådde fram till det olycksdrabbade ”Golden Dawn” en minut före Juans deadline. På grund av Robinsonhelikopterns viktgränser, krävdes det två turer för att få med alla och all utrustning till kryssningsfartyget. Eric hade rekat på fartyget med hjälp av drönaren och kommit fram till att bästa stället att landa var ovanpå bryggan. Det var den största ytan på fartyget som var fri från döda kroppar. Även om helikoptern inte skulle landa direkt på ”Golden Dawn” så försågs George Adams i likhet med de övriga med en gul skyddsdräkt, och två av Julias medhjälpare stodpå däck och drog fram en slang kopplad till en tank med starkt koncentrerat blekmedel för att desinficera helikoptern innan den landade på vägen tillbaka.

Juan tog inga risker. Besättningsmännen som skulle bogsera över Zodiacen med hjälp av fartygets SEAL-attackbåt skulle få genomgå en liknande procedur. Eftersom det ämne som hade dödat människorna på ”Golden Dawn” inte var naturligt, förstod han att de hade att göra med ett fall av internationell terrorism och mord i stor skala. Han var inte bara bekymrad för viruset i sig, utan han tänkte också framåt på de människor som bar ansvaret.

Juan höll fram händerna mot Julia så att hon kunde tejpa skarven mellan skyddsdräktens långa handskar och ärmarna. Han hade redan tejpat runt anklarna, och hon hade säkrat dragkedjan där bak med ännu mera silvertejp. Luftflödet från hans tub var jämnt och kolfiltret var aktiverat. Han hade tre timmar på sig innan han behövde komma ut ur dräkten.

”Rör er sakta och försiktigt”, förklarade Julia via det inbyggda kommunikationsnätet. ”Planera varje rörelse i förväg. Undvik att springa. De här dräkterna är skillnaden mellan liv och död. Om det sjukdomsalstrande ämnet är luftburet kan det räcka med en liten reva för att ni ska bli exponerade.”

”Vad händer om man har sönder dräkten?” frågade Mark med skälvande röst.

Murph hade deltagit i några landoperationer, men tyckte uppenbarligen att det kändes olustigt att gå ombord på ”Golden Dawn”. Cabrillo ville ha med honom för att kolla kryssningsfartygets datorer och ta reda på var hon hade varit under de senaste veckorna.

”Jag kommer att sätta några extra tejpremsor på allas dräkter. Om ni får en reva, tejpa då genast över den och kontakta mig. Det är övertryck inne i dräkterna, så om ni är snabba borde det inte vara nån fara. Flytta er då inte från platsen där ni befinner er, för jag behöver undersöka vad ni har skurit er på.”

Därefter tog hon itu med Eddie och synade varenda kvadratcentimeter av det gummerade tyget innan hon tejpade skarvarna. Eddie, Mark och Cabrillo hade vapenhölster hängande om midjorna. Skyddshandskarna gjorde det svårt att trycka på avtryckaren, mendet var uteslutet att Juan skulle låta dem vara obeväpnade.

”Jag är redo, chefen”, sa George från Robinsonhelikopterns öppna cockpitdörr. På ett av baksätena i den behändiga lilla helikoptern låg en massa utrustning.

Juan försökte ropa åt en tekniker i närheten, men kunde inte göra sig hörd genom skyddsdräkten. Han gick fram och tryckte på knappen som aktiverade hangarhissen. Ovanför honom öppnades luckorna i akterdäcket, samtidigt som hissen sakta rörde sig uppåt på fyra hydrauliska kolvar. Så snart Julia hade kommit in, stängde han helikopterns bakdörr och förflyttade sig till andrepilotens säte.

Eddie och Murph tog några steg bakåt för att lämna plats så att George kunde starta motorn. Efter att ha värmt upp den i några minuter kopplade han in kraftöverföringen så att den stora rotorn började snurra. Helikoptern skakade och vibrerade medan rotorn snurrade allt fortare, tills den hade kraft att lyfta.

Skakandet avtog när han steg rakt upp med helikoptern, och därefter styrde han bort från ”Oregon”. Det var åtta hundra meter öppet hav mellan de två fartygen. Nedanför fick Juan syn på kölvattnet efter SEAL- båten och den lilla Zodiacen som guppade bakom. Det fanns en lastport strax ovanför vattenlinjen på ”Golden Dawn” som användes när man lastade ombord livsmedel. De skulle förtöja Zodiacen där och återvända dit för att bli duschade med blekmedel.

”Golden Dawn” hade vackra linjer, tänkte Cabrillo när de närmade sig. Hon var något kortare än hans eget fartyg, men med sina sju däck med hytter och sviter var hon betydligt högre. Fören var vackert svängd och den utskjutande aktern var formad som ett champagneglas. Skorstenen, som var placerad akter om poolen, lutade bakåt, vilket gav intryck av att hon rörde sig snabbt genom vattnet. När Robinsonhelikoptern passerade över aktern kunde Juan urskilja Golden Cruises logotyp — en hög av guldmynt — på skorstenen.

Adams hovrade över kommandobryggan för att förvissa sig om att det fanns tillräckligt med plats, så att de inte skulle komma för nära antenner och paraboler. Den trånga dräkten utgjorde inget hinder för den skicklige piloten. Han sänkte ner helikoptern tillmindre än en halvmeter från däck och höll den där som om den hade varit tjudrad.

”Lycka till”, sa han när Juan slängde upp sin dörr och hoppade ut, och instinktivt hukade sig ner.

Julia öppnade sin dörr och sträckte ut lådorna med medicinsk utrustning, medan vinddraget från rotorn fick skyddsdräkten att krusa sig. Juan ställde ner lådorna på däck och tog emot Julia när hon hoppade ner. Han stängde dörren och dunkade mot helikopterplåten. Adams lyfte ögonblickligen för att hämta Murph och Eddie.

”Jag vill gå direkt ner till sjukavdelningen”, sa Julia när bullret från Robinsonhelikoptern hade avtagit så mycket att de kunde använda den inbyggda radion.

”Nej. Vi väntar här tills George kommer tillbaka med de andra. Jag vill att du har Eddie med dig hela tiden när du ser dig omkring.”

Julia insåg att Juan hade rätt. Han var inte beskyddande för att hon var kvinna. Han var beskyddande därför att hon var den enda läkaren på ett par hundra mils avstånd. Om det hände någonting med dem medan de var härute, fanns det ingen annan än hon som kunde rycka in.

Helikoptern återvände efter mindre än tio minuter, och då var undersidan fortfarande våt efter att ha blivit spolad med blekmedel. Juan och Julia ställde sig i trappan ner till kommandobryggan för att ge George mer plats. Eddie och Mark hoppade ut ur helikoptern och Gomez lyfte igen. Den här gången skulle helikoptern bli mer grundligt rengjord och kvarlämnad på däck ifall bordningsstyrkan fick problem.

”Hur känns det, Mark?” frågade Juan.

”Lite läskigt. Jag börjar nästan ångra att jag spelade de där tvspelen om laboratorieolyckor då det skapas en massa zombier.”

”Vill du att jag stannar hos dig på bryggan en stund?”

”Nej, det är okej så här.” Hans tonfall tydde på att han skulle ha velat tacka ja till ordförandens erbjudande, men att stoltheten segrade. Eric Stone och resten av teamet i kommunikationscentralen lyssnade på deras samtal, så det var uteslutet att han skulle visa sig svag.

”Så bra. Var sa du att ’Dawn’ kom ifrån?”

”Filippinerna”, sa Murph. ”I rederiets databas fick jag fram att hon är chartrad från Manila till Athen av nån självhjälpsgrupp.”

”Kolla loggen och datorminnet. Ta reda på om hon har gjort några stopp, och i så fall var. Se också om det nämns nånting ovanligt som har inträffat under färden. Allting borde finnas där. Julia, du vet vart du ska och vad du söker efter. Eddie, du följer med och hjälper henne att samla in prover.”

”Var hittar man dig?” frågade Eddie Seng.

”Vi har luft för tre timmar, så jag kommer att söka igenom en så stor del av fartyget som möjligt.” Han tände en av ficklamporna de haft med sig och kollade att han hade extrabatterier i en ficka på ryggen.

Cabrillo gick före nedför trappan till bryggvingen. I bortre änden av den smala passagen, tjugofem meter över havet, fanns en manöverpanel avsedd för lotsen som skulle manövrera fartyget i hamn. Dörren som ledde till bryggan var stängd. Juan öppnade och steg in i det högteknologiska rummet. Eftersom strömmen var av och batterierna till nödbelysningen uppenbarligen tagit slut, var det nästan beckmörkt på bryggan. Endast skenet från stjärnorna och månen trängde in genom de stora fönstren, och allt låg försänkt i skugga.

Juan svepte runt med ljusstrålen. Han upptäckte den första kroppen på mindre än två sekunder. Även Julia tände sin ficklampa. Mark höll en videokamera framför sitt visir. Liket var klätt i befälsuniform och hade vita byxor och vit skjorta med mörka axelklaffar. Hans ansikte var bortvänt, men till och med i ficklampornas sken kunde de se att huden på hans hals hade en otäck vit nyans. Julia knäböjde bredvid honom och vände försiktigt på kroppen. Mannens ansikte var blodigt och hans överkropp hade legat i en blodpöl. Dr Huxley gjorde en hastig undersökning och mumlade för sig själv för varje upptäckt.

Medan hon gjorde det, letade Mark Murphy efter reservsystemet för elen, och efter ett ögonblick tändes flera lampor och några datorskärmar vaknade till liv. Det fanns ytterligare tre lik på bryggan — två män i arbetskläder och en kvinna klädd i festklänning. Cabrillo gissade att hon hade varit gäst hos befälet som velat visaupp bryggan, då de drabbats av någon dödlig smitta som hade gått fram som en skogsbrand bland passagerare och besättning. De två andra hade haft vakten på bryggan.

”Nå, Hux?” frågade han innan hon var klar med sin makabra uppgift.

”Det kan ha varit en gasattack av nåt slag, men eftersom så många av offren var ute på däck tror jag mer på nån ny form av hemorragisk feber, fast kraftfullare än nånting jag hört talas om.”

”Som nån sorts superebolavirus?” frågade Eddie.

”Snabbare och dödligare. Det här har hundra procents dödlighet. Ebola Zaire, som är den värsta av de tre stammarna, har omkring nittio procent. Blodet är inte svart, vilket får mig att tro att det inte har trängt in i hans matsmältningssystem. Med tanke på hur blodet har stänkt, skulle jag nästan säga att han har hostat upp det. Samma sak med kvinnan. Men det finns också andra saker att ta med i beräkningen.” Hon lyfte försiktigt upp befälets arm. Den var mjuk som gummi. ”Benen har urkalkats så mycket att de nästan har lösts upp. Jag tror jag kan trycka in fingret genom skallbenet.”

”Det behövs inte”, sa Juan innan hon gjorde någon demonstration. ”Har du nån aning om vad det kan vara?”

Hon reste sig och torkade av sina handskar med en desinficerande duk. ”Vad det än är, så är det inget naturligt virus.”

”Är du säker på det?”

”Fullkomligt. Eftersom den här organismen dödar sitt värddjur för snabbt för att det ska vara naturligt. Som alla andra levande organismer så är virus biologiskt betingade att reproducera sig så ofta som möjligt. Genom att döda sitt värddjur på bara några minuter har den inte särskilt mycket tid att förflytta sig från en människa till en annan. Ett utbrott av den här sorten nånstans ute i världen skulle dö ut lika fort som det hade flammat upp. Till och med ebolaviruset tar några veckor på sig att döda sina offer, vilket gör att också familjemedlemmar och grannar hinner bli smittade. Det naturliga urvalet skulle ha fått det här viruset att dö ut för länge sen.” Hon såg honom i ögonen, så det gick inte att missta sig på innebörden i det hon sedan sa. ”Nån framställde det på ett labb och släppte ut det ombord på det här fartyget.”

Juan kände medlidande för de stackars människorna som befunnit sig ombord på ”Golden Dawn” när viruset släpptes lös, och han kände vrede mot dem som hade genomfört attacken. Det var vreden i hans röst som hördes tydligast i radion. ”Se till att hitta det som krävs för att få fast dem, Hux.”

”Ja, chefen.” Hans tonfall fick henne att göra honnör, trots att det var nästan otänkbart för ”Oregons” besättning.

Juan vände på klacken och gick akterut genom en dörr som ledde in i fartyget.

Korridoren innanför var tack och lov öde, och hytterna han kikade in i var tomma. Att döma av klänningen på den unga kvinnan på bryggan och de andra passagerarna de hade sett från drönaren och helikoptern, drog han slutsatsen att det hade pågått ett stort party och att de flesta hytterna var tomma. När han hade gjort en hastig koll av befälens hytter, öppnade han en dörr som ledde till det man inom kryssningsbranschen kallade för fartygets hotellsektion. Även om ”Golden Dawn” inte var fullt lika lyxig som vissa andra kryssningsfartyg, så hade även hon sin beskärda del av polerad mässing och mjuka mattor. Juan kom fram till en balkong med utsikt över ett atrium som sträckte sig över fyra däck och var försett med marmorgolv, och det enda han hörde var ljudet av sin egen andhämtning. Utan belysning var den höga foajén som en mörk grotta. Ficklampans ljusstråle glimmade hastigt till i butiksfönstren långt därnere, vilket fick Juan att tro att han hade sett en rörelse.

Han var skärrad och tog ett djupt andetag för att lugna ner sig. Överallt i atriet låg döda kroppar utspridda. Några låg i trapporna, nästan som om de hade satt sig ner för att invänta dödens omfamning, medan andra bara hade fallit ihop där de var. När Cabrillo gick nedför den breda trappan som löpte i cirkel runt foajén, såg han att man hade haft en sexmannaorkester. Fem av de smokingklädda musikerna hade fallit ihop över sina instrument, medan en hade försökt undkomma. Han hade inte lyckats ta sig mer än några meter från sina musikerkolleger innan han dukat under för viruset.

Det fanns många historier att berätta om de döda: en man och en kvinna som klamrade sig fast vid varandra när de dog, en servitris som hade tagit sig tid att ställa ner sin bricka med drinkar på ettbord innan hon föll ihop, en grupp unga kvinnor som låg så nära varandra att han förstod att de varit på väg att bli fotograferade, även om det inte syntes några spår efter fotografen — bara hans dyrbara kamera som låg sönderslagen på golvet. Cabrillo kunde inte se in i glashissen som förband de olika däcken, eftersom rutorna var flammiga av blod.

Han gick vidare. Dräkten han bar och den cirkulerande luften skyddade honom från omgivningen, men ingenting kunde skydda honom från skräckupplevelsen. Han hade aldrig sett massmord i en sån skala, och om han inte hade haft ena handen runt ficklampan och den andra om pistolen, så förstod han att händerna skulle ha skakat okontrollerat.

”Hur går det för er?” ropade han över kommunikationsnätet — mer för att få höra en mänsklig röst än för att han behövde någon rapport.

”Eddie och jag är på väg till fartygets sjukavdelning”, svarade Julia. Överföringen förvrängdes av störningar från fartygets stålkonstruktion.

”Jag är just på väg att gå in i maskinrummet. Om ni inte hör nåt från mig på en halvtimme, skicka då Eddie för att komma och leta rätt på mig.”

”Uppfattat.”

”Murph?”

”Nu när det bara finns reservkraft är den här datorn långsammare än min första pc med modem”, sa Mark. ”Det kommer att ta en stund för mig att hämta det vi behöver.”

”Fortsätt bara. ’Oregon’, hör ni mig?”

”Svar ja”, svarade en röst. Störningarna gjorde det svårt att höra vem det var, men Cabrillo gissade på Max Hanley. Han hade aldrig tänkt på att byta ut skyddsdräkternas radiosändare, så de som fanns nu var samma som hade följt med som standard från tillverkaren. Det var en miss han fick betala för nu.

”Nånting på radarn?”

”Vi är helt ensamma.”

”Säg till mig direkt om det dyker upp nån.”

”Lita på det.”

Dörren framför Juan hade en skylt med texten endast besättning och var försedd med ett elektroniskt lås. Eftersom fartyget var strömlöst hade låset automatiskt kopplats ur, så han sköt upp dörren och började gå genom en korridor. Till skillnad från passagerarutrymmena, som var inredda med träpanel och tjusig belysning, var den här gången helt vitmålad, med vinylplattor på golvet och lysrörsarmaturer i taket. Längs väggarna fanns buntar av färgkodade rörledningar. Han passerade förbi små kontor för stewardar och pursrar liksom en stor matsal för besättningen. Därinne fanns ytterligare ett halvdussin offer, antingen hopsjunkna över borden eller liggande på golvet. Precis som alla de andra Juan hade sett, hade också de här hostat upp stora mängder blod. Deras sista ögonblick måste ha varit ytterst plågsamma.

Han gick förbi ett av fartygets glänsande kök, som nu mest påminde om ett slakthus, och ett industriliknande tvättrum med tjugo tvättmaskiner stora som cementblandare. Han kände till att vissa etniska grupper dominerade servicesektorerna inom kryssningsbranschen och blev därför inte förvånad när han såg att tvättpersonalen var kineser. Det kunde verka som en rasistiskt stereotyp uppfattning, men i det här fallet var det sant.

Han gick vidare, sökte efter och upptäckte slutligen en kraftig dörr märkt maskinrum/obehöriga äga ej tillträde. Innanför dörren fanns en liten vestibul och en ljudisolerad lucka. Han hukade sig och klev in, gick nedför tre trappor och kom ut i ett rum som låg intill det stora maskinrummet. Ljuskäglan föll på två generatorer placerade bredvid varandra och rader av kontrollpaneler. En väldig skjutdörr ledde till maskinrummet. Det stora rummet dominerades av två jättelika maskiner, som var och en var lika stor som en normal lastbil. Han la handen på det ena motorblocket. Det var iskallt. ”Golden Dawn” måste ha varit strömlöst i minst tolv timmar för att maskinerna skulle ha hunnit svalna till samma temperatur som den omgivande luften. Högst upp gick maskinernas avgasrör ihop till ett enda rör som sedan fortsatte hela vägen till den stora skorstenen.

Till skillnad från alla de hundratals andra maskinrum som Juan hade varit inne i, kunde han här inte känna den kraft, den styrkaoch den uthållighet som de här maskinerna var kapabla till. Här kände han inget annat än kylan i ett gravvalv. Han visste att om Max hade varit med honom, så skulle Hanleys yrkesstolthet ha krävt av honom att han startade dieslarna och gav dem liv igen.

Han prövade radion och anropade Hux, sedan Mark, och slutligen ”Oregon”, men på grund av störningarna hördes bara brus. Juan skyndade på stegen och svepte med ficklampan över utrustningen för att se om det fanns något som avvek från det normala. Han passerade genom ännu en vattentät dörr och befann sig vid fartygets reningsverk. Han gick vidare. Därefter fanns ytterligare några stillastående generatorer och ”Golden Dawns” avsaltningsanläggning. Med hjälp av en teknik som kallades omvänd osmos, sög vattenbehandlingssystemet in havsvatten och avskilde nästan hundra procent av saltet, vilket gjorde vattnet drickbart. Den här maskinen försåg köken, tvätteriet och alla badrum ombord på fartyget med vatten. Av de två ställen han kunde föreställa sig för att tillföra ett dödligt virus och vara säker på att det påverkade alla ombord, var det här nummer ett. Han skulle söka efter det andra — fartygets luftkonditioneringsanläggning — senare.

Cabrillo tillbringade tio minuter med att undersöka avsaltningsanläggningen genom att låna verktyg från en närbelägen arbetsbänk och skruva bort inspektionsluckor och kika in. Han såg inga tecken på att någon hade mixtrat eller nyligen gjort något underhållsarbete. Samtliga bultar satt hårt, och smörjfettet kändes grynigt, till och med genom skyddshandskarna. Det fanns ingenting som tydde på att något främmande föremål, såsom en flaska toxin, hade stoppats in i anläggningen.

Explosionen kom utan förvarning. Dånet lät som om det kom från en plats akter om maskinrummet. Och när ljudet knappt hade tonat bort, skakades ”Golden Dawn” av ännu en explosion. Cabrillo reste sig och försökte få kontakt med sitt team via radionätet, då en tredje sprängladdning detonerade.

I ena sekunden stod Juan vid avsaltaren, i nästa befann han sig på andra sidan rummet, med kraftiga smärtor från ryggen efter att ha slungats in i en skiljevägg. Han föll till golvet när ännu en dånande detonation skakade fartyget. Den här explosionen skeddelängre fram i fartyget, och ändå kunde han känna tryckvågen som vällde fram genom maskinrummet och pressade honom mot golvet. Han reste sig på ostadiga ben för att hämta ficklampan som hade slungats i väg tio meter bort. Så snart hans fingrar slöt sig kring lampan, var det något sjätte sinne som fick honom att vända sig om. Någonting rörde sig bakom honom. Även utan elektricitet fungerade fartygets tyngdkraftsdrivna, vattentäta dörrar felfritt. De tjocka metallplåtarna började glida ner från taket för att stänga igen dörröppningarna.

Då nåddes ordföranden av ett nytt ljud, och när han vände sig om fick han se skummande vatten som vällde upp genom gallren från utrymmet under maskinrummet.

Ännu en explosion skakade ”Golden Dawn” och fick hela fartyget att vibrera.

När Juan rusade mot den glidande ståldörren förstod han att de som hade förgiftat passagerarna och besättningen också hade placerat ut sprängladdningar för att sänka fartyget och dölja spåren efter sitt brott. Det sa någonting om förövarna, men nu var inte tid att fundera på det.

Vattnet som trängde upp nedifrån nådde honom redan till anklarna när han hukade sig in under den första dörren, som var mindre än en och en halv meter från golvet. Han hindrades av skyddsdräkten, men sprang så gott han kunde genom nästa rum och passerade reningsverket, med fotterna plaskande i det stigande vattnet. Hans andhämtning väste i öronen och satte dräktens filter på prov.

Nästa dörr hade bara en dryg halvmeter kvar ner till däck. Juan gjorde en rusning, kastade sig platt på mage och gled fram genom vattnet så att det skummade över visiret. Hans hjälm slog emot dörrens nederkant. Han slingrade sig under dörren, tryckte sig platt samtidigt som han ålade för att ta sig framåt utan att riva sönder dräkten. Han kunde känna tyngden av dörren som tryckte på, och han krängde med kroppen så hårt han kunde och lyckades på det sättet få igenom bröstet och övre delen av benen. Sedan försökte han rulla bort, men den bastanta porten fortsatte nedåt. I en desperat chansning lyfte han på ena benet och kilade in foten mellan dörren och tröskeln.

Dörren vägde minst ett ton, så Cabrillos konstgjorda fot fördröjde bara dess rörelse nedåt med en sekund, men det gav honom tillräckligt med tid för att kunna dra loss det andra benet.

Det massakrerade benet fastnade i kläm under dörren så att vattnet forsade in i maskinrummet. Det betydde också att Juan hjälplöst satt fast, för hur han än försökte kunde han inte få loss protesen.

Cabrillo var instängd i maskinrummet på ett fartyg dömt till undergång, och oavsett hur han pillade med inställningen på radion fick han bara in brus.

Kapitel 8

Max Hanley behövde inte höra Halis desperata skrik för att förstå att ”Golden Dawn” hade drabbats av en serie explosioner. På ”Oregons” stora bildskärm kunde han se raden av detonationer då vattnet sprutade upp i vita kaskader längs kryssningsfartygets sida. Det såg ut som om hon hade träffats av torpeder, men han visste att det var omöjligt. Radarn visade ingenting och sonarn skulle ha registrerat när de sköts ut.

När röken skingrades zoomade Eric in den ljuskänsliga kameran mot ett av de skadade områdena. Hålet var stort nog för en människa att gå igenom och havsvattnet forsade in genom öppningen. Med fyra likadana hål längs vattenlinjen var det alldeles för många sektioner som höll på att översvämmas för att fartyget skulle gå att rädda — särskilt som det inte fanns någon ström till länspumparna. Han bedömde att hon skulle sjunka inom mindre än en timme.

Max knappade på sin kommunikationskonsol. ”George, hoppa in i helikoptern igen och åk över till ’Dawn’. En serie sprängladdningar har just detonerat, och våra kolleger är illa ute.”

”Uppfattat”, svarade Gomez Adams ögonblickligen. ”Vill du att jag ska landa därborta?”

”Svar nej. Hovra ovanför och invänta vidare order.” Max bytte kanal. ”’Oregon’ till Cabrillo. Hör du mig, Juan?” Kommunikationscentralen fylldes av brus. Hali finjusterade den kombinerade sändaren och mottagaren, och sökte förgäves efter ordförandens signal men kunde inte hitta den. ”Julia, är du där? Eddie?”

”Jag är här”, dånade plötsligt en röst i högtalarna. Det var Mark Murphy. Han befann sig fortfarande på ”Golden Dawns” brygga och hade bättre mottagning. ”Vad var det som hände? Det lät som explosioner.”

”Det var det också”, svarade Max. ”Nån försöker sänka fartyget och efter vad vi kan se härifrån kommer de att lyckas.”

”Jag har precis börjat ladda ner.”

”Då får du sluta med det. Gomez är på väg till er. Stick därifrån så fort ni kan.”

”Hur är det med Juan och de andra?” frågade Murph.

”Har du kunnat nå dem på radion?”

”Nej. Kontakten med Juan bröts för tjugo minuter sen när han gick ner till maskinrummet.”

Hanley höll tillbaka en svordom. Det var nästan det värsta stället man kunde befinna sig på när sprängladdningarna detonerade. ”Hur är det med Eddie och Hux då?”

”De försvann från nätet några minuter senare. Jag ska säga dig en sak, Max. Radiosändarna i de här dräkterna måste bytas ut så snart vi kommer tillbaka.”

”Det får vi bekymra oss för då”, sa Max, även om han hade tänkt precis samma sak. Han studerade monitorn ovanför sig och såg att ”Golden Dawn” snabbt höll på att sjunka. Den nedersta raden av hyttventiler var mindre än en meter från vattenytan och fartyget hade fått en lätt slagsida åt styrbord. Om han skickade ut Murph för att söka efter resten av teamet, fanns det risk att han skulle bli instängd i fartyget. Fartyget sjönk ganska jämnt nu, men Max visste att det kunde göra en överhalning vilken sekund som helst. Han fick förlita sig på att de andra kunde ta sig ut på egen hand.

”Mark”, ropade han, ”gå ombord på helikoptern så snart som möjligt. Vi ska låta dig spana ner över fartyget så att du ser när de andra kommer upp till övre däck.”

”Uppfattat, men jag gillar inte det här.”

”Inte jag heller, grabben.”

Efter en hastig titt på en ritning över ”Golden Dawn” tog sig Eddie Seng och Julia till fartygets lilla sjukavdelning, som var belägen på däck DD, en bra bit under huvuddäck. Med hans hjälp hade hon samlat in blod och vävnadsprover från flera offer på vägen.

”Du står pall riktigt bra med tanke på att du inte är läkare”, hade Hux sagt till Eddie när hon höll på med det första offret.

”Jag har sett hur kinesiska förhörsledare lämnar sina fångar efter att ha fått ur dem den information de vill ha”, hade Eddie sagt med entonig röst. ”Efter det framstår det mesta som en västanfläkt.”

Julia kände till att Seng hade arbetat under täckmantel i Kina för CIA:s räkning och tvivlade inte på att han hade sett fasor långt värre än vad hon kunde föreställa sig.

Precis som hon hade misstänkt fanns det ett spår av döda kroppar som ledde genom korridoren till sjukavdelningen — män och kvinnor som efter att ha blivit sjuka hade gått till det enda ställe där de trodde att de skulle kunna få hjälp. Hon tog prover där också, och tänkte att något i deras fysiologi hade gett dem några extra minuter som andra offer hade förnekats av den dödliga smittan. Det kunde vara en viktig ledtråd för att finna orsaken till utbrottet, för hon hyste föga hopp om att hitta några överlevande.

Dörren till sjukavdelningen var öppen när de kom dit. Julia klev över en smokingklädd man som låg över tröskeln och gick in i det fönsterlösa förrummet. Hennes ficklampa lyste på ett par skrivbord och några förvaringsskåp. På väggarna satt reseaffischer och en skylt som påminde om vikten av att tvätta händerna för att minska antalet infektioner, samt en tavla som talade om att dr Howard Passman hade fått sin läkarexamen på universitetet i Leeds.

Julia svepte omkring sig med ficklampan i undersökningsrummet och såg att det var tomt. En dörr i bortre änden av kontoret ledde till patientrummen, som inte var mycket mer än bås med draperier för, vart och ett försett med en säng och ett enkelt nattduksbord. Det låg ytterligare två offer på golvet därinne: en ung kvinna i en åtsmitande svart klänning och en medelålders man klädd i badrock. Liksom alla de andra var de nedsmorda med sitt eget blod.

”Tror du det är läkaren?” frågade Eddie.

”Jag skulle tippa på det. Han drabbades antagligen av viruset i sin hytt och rusade hit så snabbt han kunde.”

”Fast inte snabbt nog.”

”Med den här bacillusken är ingen tillräckligt snabb.” Julia la huvudet på sned. ”Hör du också nånting?”

”I den här dräkten hör jag inget annat än min egen andning.”

”Låter som en pump eller nåt.” Hon drog bort draperiet runt en säng. Filten och lakanen var släta och prydliga.

Hon gick till nästa. På golvet bredvid sängen stod en batteridriven syrgasapparat — en sån där som används av människor med andningsproblem. De genomskinliga plastslangarna ringlade sig in under täcket. Julia svepte med ficklampan över sängen. Det låg någon i sängen, med filtarna uppdragna över huvudet.

Huxley rusade fram. ”Vi har hittat en levande!”

Hon vek ner filtarna. Där låg en ung kvinna och sov, med luftslangarna direkt in i näsan. Hennes mörka hår, som låg i solfjädersform på kudden, ramade in ett ansikte med bleka, finskurna drag. Hon var mager som en sticka, med långa armar och smala axlar. Julia kunde se konturerna av hennes nyckelben genom T-shirten. Till och med när hon vilade var det uppenbart att hon hade gått igenom en svår pärs som hade krävt sin tribut.

Hennes ögonlock fladdrade till och hon slog upp ögonen. Hon skrek när hon såg de två gestalterna i rymddräkter som stod böjda över hennes säng.

”Det är ingen fara”, sa Julia. ”Jag är läkare. Vi är här för att rädda dig.”

Julias dova röst gjorde henne inte lugnare. Hennes blå ögon var uppspärrade av skräck, och hon backade upp mot huvudgaveln och drog upp filtarna över sig.

”Jag heter Julia. Det här är Eddie. Vi ska hjälpa dig att komma härifrån. Vad heter du?”

”Vilka . vilka är ni?” stammade den unga kvinnan.

”Jag är läkare från ett annat fartyg. Vet du vad det var som hände?”

”De hade party i går kväll.”

När hon inte fortsatte, gissade Julia att hon var i chocktillstånd. Hon vände sig mot Seng. ”Ta fram en skyddsdräkt till. Vi kan inte koppla bort den extra syretillförseln från henne förrän hon fått på sig den.”

”Varför inte?” frågade Eddie och slet upp plasten om skyddsdräkten.

”Jag tror att det är därför hon har överlevt men ingen annan. Viruset måste vara luftburet. Hon andades inte in den omgivande luften utan fick syre från syrgassystemet, och när det pajade började hon använda den här flyttbara apparaten.” Julia vände sig återigen mot flickan. Hon uppskattade hennes ålder till drygt tjugo år — antingen en passagerare som reste med sin familj eller en besättningsmedlem. ”Kan du tala om vad du heter?”

”Jannike. Jannike Dahl. Mina vänner kallar mig Janni.”

”Kan jag säga Janni?” frågade Julia, satte sig på sängen och höll ficklampan så att Jannike kunde se hennes ansikte genom dräktens visir. Jannike nickade. ”Bra. Jag heter Julia.”

”Är du amerikan?”

Just när Julia öppnade munnen för att svara, hördes ett dovt ljud i rummet. ”Vad var det?”

Eddie hann inte säga att det var en explosion förrän ännu en smäll ekade genom fartyget — närmare den här gången. Jannike skrek och drog filtarna över huvudet.

”Vi måste i väg”, sa Eddie. ”Nu genast!”

”Golden Dawn” skakades av ytterligare två explosioner. En av detonationerna skedde bara en kort bit från sjukavdelningen och slog omkull Seng, medan Julia tvingades skydda Jannike med kroppen. En ljusarmatur ramlade ner från taket så att lampan krossades med en ljudlig smäll.

Eddie kom på fötter. ”Stanna hos tjejen.” Han sprang ut ur rummet.

”Janni, det är ingen fara. Vi ska få ut dig härifrån”, sa Julia och drog ner filtarna igen.

Tårarna strömmade nedför Jannikes släta kinder och underläppen darrade.

”Vad är det som händer?”

”Min kollega kollar upp det. Jag vill att du tar på dig den här.” Julia höll fram skyddsdräkten. ”Men vi måste vara väldigt försiktiga, okej?”

”Är jag sjuk?”

”Jag tror inte det.” Julia hade ingen aning förrän hon hade fått göra några tester, men det tänkte hon förstås inte säga till den vettskrämda flickan.

”Jag har astma”, sa Jannike. ”Det var därför jag låg här på sjukavdelningen. Jag fick ett kraftigt anfall som doktorn inte fick kontroll över.”

”Har det gått över?”

”Jag tror det. Jag har inte använt inhalatorn sen . ” Hennes röst dog bort.

”Men du behöll syrgasen?”

”Jag såg vad som hände med dr Passman och min kompis, Karin. Jag tänkte att det kanske var nåt de hade andats in, så jag fortsatte med syrgasen.”

”Du är en modig och påhittig tjej. Jag tror att du räddade ditt eget liv genom att göra så.”

När Jannike hörde det, kände hon en viss tillförsikt och fick förhoppningar om att kunna ta sig bort från fartyget levande.

Eddie kom joggande tillbaka in i rummet. ”Explosionen har slagit sönder korridoren omkring tjugo meter härifrån. Vi kan inte gå tillbaka samma väg som vi kom.”

”Finns det nån annan väg?”

”Det får vi hoppas. Jag kunde höra att nedre delen av fartyget håller på att översvämmas.”

Vattnet forsade in under den blockerade dörren och om det inte varit för den skyddande dräkten, med egen luftförsörjning, skulle Cabrillo ha drunknat. Efter att på nytt ha kämpat ett par minuter för att få loss sin krossade protes, la han ner huvudet och lät havet strömma över honom när det stora maskinrummet hastigt började fyllas med vatten. Det var redan en halvmeter djupt och steg för varje sekund.

Juans enda tröst var att resten av hans team inte hade begett sig så här djupt ner i ”Golden Dawn” utan skulle kunna undkomma relativt enkelt.

Under sin tidigare undersökning av maskinrummet hade han inte sett några offer för viruset — eller vad det nu var som drabbatfartyget — vilket tydde på att man hade gått med inkopplad automatstyrning, med bara två man på bryggan och ingen härnere för att övervaka maskinerna. Han undrade hur länge smittämnet blev kvar i luften om det inte fanns någon att smitta? Hux kanske hade någon aning om det, men det här var ett nytt virus — också för henne — så i bästa fall kunde hon komma med en kvalificerad gissning.

Luftkonditioneringen hade varit avstängd ett tag, vilket hade fått damm och mikroorganismer att lägga sig. Hade det gått tillräckligt lång tid? Cabrillo kunde bara hoppas på det, för han visste att om han låg kvar i det stigande vattnet och funderade på saken så sköt han bara upp det ofrånkomliga.

Han krånglade ut högra armen ur ärmen och lyckades få ner handen till det högra benet. Han tog tag i tyget längst ner på byxbenet och drog upp det ovanför sitt konstgjorda ben, så att han kom åt remmarna som höll protesen på plats. Med vana rörelser lossade han remmarna och ploppade bort vakuumet som höll fast benet mot hans stump. Han kände en omedelbar frihet efter att ha lossat benet, även om skyddsdräkten fortfarande satt fast under dörren.

Nu kom det svåra. Juan stack upp handen över axeln för att öka luftflödet i dräkten och kände hur den spändes ut mot sömmarna. Det fanns tre saker han alltid bar med sig. Det ena var en cigarett — tändare, även om det enda han rökte var en cigarr vid något enstaka tillfälle. De andra två sakerna var en kompass, som inte var större än en knapp, och en fällkniv. Han drog upp kniven ur fickan och fällde ut bladet med en hand. Han måste ligga i fosterställning för att nå så långt ner i byxbenet som möjligt, samtidigt som han kämpade mot tyngden av vattnet som fortfarande strömmade in under dörren.

Kniven var vass som en skalpell och skar med lätthet igenom skyddsdräkten. Det började pysa ut luft genom hålet, och för ett kort ögonblick kunde han hålla tillbaka vattnet som var på väg att sippra in, men snart började dräkten fyllas. Juan försökte skynda på och skar sönder plastväven i en kamp för att komma loss innan han blev dränkt. Han låg på sidan, och vattnet pressade på mot ansiktet och tvingade honom att vrida på huvudet för att komma upp lite högre med näsa och mun. Helst skulle han ju också se var han skar.

Hans nya ställning var alldeles för obekväm för att han skulle kunna jobba effektivt, så han tog ett djupt andetag och la sig platt igen, och vred med kniven kring vaden för att skära bort resten av skyddsdräkten som hade fastnat. Hans lungor skrek efter luft, men han ignorerade sina kroppsliga behov och jobbade på med ett onaturligt lugn trots faran. Han försökte slita sig loss, men den starka plastduken gick inte sönder. Han försökte igen med samma resultat. Nu måste han andas, så han böjde sig uppåt för att få ur vattnet ur hjälmen, men vattnet tryckte på för mycket. Hjälmen tömdes inte.

Cabrillos lungor fick krampryckningar, så att några bubblor sipprade ut mellan läpparna. Det var som att hålla tillbaka en hostattack, och smärtan i bröstet var en onödig påminnelse om att hans hjärna måste få syre. Han började redan bli yr. Han slet vilt i dräkten och kände hur den gick sönder lite, men den ville inte ge med sig helt. Juan försökte tvinga sig till att bli lugn, men överlevnadsinstinkten var starkare än alla former av logik. Han böjde sig ner igen för att jobba med kniven, fast den här gången högg han ursinnigt i dräkten med sina allra sista krafter.

Utan förvarning tumlade han baklänges. Antingen hade han helt skurit loss dräktens fotdel, eller så hade väven brustit. Han rullade över på knä, pressade sig upp från golvet och kände hur vattnet rann ut ur dräkten genom hålet i tyget. Eftersom han var rädd för att utsätta sig för smitta, tillät han sig bara en liten gnutta luft — knappt tillräckligt för att bli kvitt de smygande skuggorna som uppfyllde hans medvetande.

Han reste sig och lät resten av vattnet i dräkten rinna ner utefter kroppen och ut. Havsvattnet som forsade in under dörren gjorde att Juan inte kunde stå stadigt på ett ben, så han hoppade ett par meter fram till en arbetsbänk. Stående lutad mot bänken, slog han flera knutar på den söndertrasade delen av dräkten och knöt åt så hårt han kunde. Han skruvade ner luftflödet när dräkten blev styv. Han var säker på att lite skulle läcka ut genom stickhålet, men med övertryck på insidan trodde han inte att något skulle kunna tränga in. På det hela taget hade hans exponering varit obetydlig, och eftersom han hade tillbringat nästan hela den tid han varitexponerad under vatten så var han säker på att han skulle klara sig.

Så kändes det tills han kom ihåg att han var instängd i ett sjunkande fartyg, utan någon väg ut och utan möjlighet att kommunicera med sitt team eller med ”Oregon”.

Han famlade blint i mörkret med händerna utsträckta framför sig, och han använde sig av känseln för att lokalisera sig i det stora maskinrummet. Utan sitt konstgjorda ben rörde han sig klumpigt och med svårighet, men till slut hittade han en annan arbetsbänk som han hade sett tidigare. Han öppnade lådor och trevade runt, identifierade verktygen med känseln, tills han hittade det han hade hoppats skulle finnas.

Ficklampan var inte lika stark som den han hade tappat, men ljuskäglan gav honom ändå en liten kick. Nu var han åtminstone inte blind. Han hoppade fram genom maskinrummet, men hindrades i viss mån av det stigande vattnet som nådde upp till knäna. Han passerade de två dieselmotorerna och nådde fram till den bortre vattentäta dörren. Den här hade glidit ner som den skulle. Han letade efter en manuell anordning för att lossa dörren så att han skulle kunna öppna den, men det fanns ingen sån mekanism.

En första antydan till panik började killa honom långt bak i hans medvetande, men han slog känslan ifrån sig. Eftersom han inte visste omfattningen av de skador fartyget fått av sprängladdningarna, så visste han inte heller hur länge ”Golden Dawn” skulle hålla sig flytande. Om hon fortsatte att ligga stadigt, som hon gjorde nu, skulle det dröja några timmar innan maskinrummet fylldes, vilket var mer än tillräckligt med tid för att tänka ut en alternativ flyktväg eller för Eddie och de andra att komma på ett sätt att rädda honom.

Han hade inte mer än hunnit tänka tanken förrän ett utdraget stönande ekade genom skrovet — ett ljud av metall som hade nått bristningsgränsen och slets sönder. Han kände att fartyget gjorde en överhalning och började luta nedåt i fören. Vattnet i maskinrummet samlades till en gigantisk våg som slog in mot den bortre dörren. Vågen rusade tillbaka och Juan måste hoppa upp på ett bord för att inte bli krossad mot ett av skotten. Han lyste med ficklampan genom rummet och kunde se att mängden vatten som bubblade upp från den främre delen av fartyget hade fördubblats. Havsvattnet sprutade in under dörren som ilskna ge j srar, som om havet var ivrigt att utkräva sitt nästa offer.

Cabrillos timmar hade förvandlats till minuter.

Han lyste omkring sig med ficklampan och letade efter en väg ut ur det tillslutna rummet. Fröet till en vansinnig idé hade börjat gro hos honom och han riktade ljuskäglan mot en av de väldiga motorerna och rörledningarna som kom upp från den. Ljusstrålen rörde sig sakta uppåt och hans blick följde efter. ”Aha!”

Julia vände sig mot Jannike Dahl och försökte låta så lugnande hon kunde. ”Janni, vi måste ut härifrån, men först måste du ta på dig en sån här skyddsdräkt som Eddie och jag har.”

”Håller båten på att sjunka?” frågade hon.

”Ja, det gör den. Vi måste härifrån.”

Julia satte i gång dräktens batteridrivna fläktar och filter och öppnade dragkedjan framtill. Hon berättade inte för Jannike att plagget inte var för att skydda henne utan snarare ”Oregons” besättning, ifall hon redan hade blivit smittad. Samtidigt som Jannike kollade att slangarna med syrgas satt kvar i näsan, stack hon ner benen i skyddsdräkten och krängde på den över sina smala axlar. Julia hjälpte till att stoppa in det långa håret i hjälmen. Hux såg att det inte hade blivit tvättat på åtskilliga dagar. Jannikes astmaanfall hade hållit henne fången på sjukavdelningen ett bra tag.

”Ta ett djupt andetag genom näsan och håll andan så länge du kan”, sa hon.

Jannikes bröst utvidgades när hon drog ner syre i lungorna, och Julia lossade slangen som var fäst runt öronen på henne och slängde den åt sidan. Hon höll ihop de två halvorna av skyddsdräkten och drog upp dragkedjan. Sedan tog det ytterligare en minut för henne att säkra skarvarna med tejp.

Hux var imponerad av Eddie. Trots brådskan visade han inte den minsta otålighet. Han förstod att den unga kvinnan nästan var i chocktillstånd och måste behandlas som om hon vore ett barn. Med tanke på vad Jannike hade gått igenom, tyckte Julia att hon klarade sig bra.

När Eddie återvänt från sin lilla rekognoseringstur hade hanstannat som hastigast och lagt lakan över de två liken utanför Jannikes bås. Ändå stirrade hon på de övertäckta gestalterna när Julia ledde henne förbi. Sedan kom de ut i korridoren där ingen hade haft möjlighet att göra något åt alla de döda kropparna. Julia kände hur Jannikes hand stelnade till, men den unga flickan klarade ändå att hålla huvudet kallt. I den andra handen höll Hux väskan med prover.

”Den vägen är blockerad”, sa Eddie och visade med tummen åt det håll de hade kommit ifrån. ”Janni, finns det nåt annat sätt att komma till huvuddäck härifrån?”

”Den här korridoren tar slut.” Hon var noga med att se honom rakt i ansiktet för att inte behöva stirra på de döda. ”Men det finns en metallucka längst bort som jag har hört besättningen använda när de ska jobba med nånting på andra sidan. Där kanske man kan komma ut.”

”Perfekt”, sa Eddie. ”Det måste vara en inspektionslucka.”

De följde ljuskäglan från hans ficklampa och letade sig fram genom korridoren, och precis som Jannike hade sagt så fanns det en stor oval lucka infälld i den släta stålväggen. Eddie lossade spärren och kikade in. Han möttes av ett virrvarr av rörledningar som det tog honom ett ögonblick att identifiera. ”Det här är pumprummet till stora swimmingpoolen. Vattnet spolas ner här för filtrering, sen pumpas det upp igen.”

Plötsligt knakade det till i fartyget, som om skrovet höll på att gå sönder, och ”Golden Dawn” krängde till så att Jannike nästan föll omkull. Julia höll i henne, samtidigt som Eddie och hon utbytte en blick. Tiden höll på att rinna ut.

Eddie klättrade in genom öppningen och letade efter någon annan utgång. Det fanns en lucka till, placerad i golvet, och den var omgiven av ett metallräcke. Han satte ena knäet i golvet för att lossa på låsanordningen och lyfte upp luckan trots de protesterande gångjärnen. En lejdare försvann ner i mörkret. Han började klättra ner — skyddsdräkten gjorde det svårt att ta sig igenom den trånga passagen. Nu befann han sig i ett rum med elskåp längs väggarna. Det var en kopplingscentral för fartygets elförsörjning, och i vanliga fall skulle det ha surrat därinne. Nu var det tyst i rummet. Enöppen dörr ledde vidare till en annan mörklagd korridor.

”Kom ner här”, ropade han och väntade nedanför lejdaren för att hjälpa Jannike nedför de sista stegpinnarna.

Julia klättrade ner ett ögonblick senare, och Eddie visade vägen ut ur rummet. ”Känner du igen dig här?” frågade han Jannike.

”Jag är inte säker”, svarade hon och stirrade ut i mörkret. ”Vissa delar av fartyget är förbjudet område för hotellpersonalen, och jag har inte varit ombord så länge.”

”Det är lugnt”, sa Eddie uppmuntrande när han märkte att hon blev frustrerad över att inte kunna vara till större hjälp.

Eftersom ”Golden Dawn” höll på att sjunka med fören först, började Eddie gå mot aktern. Han kände att det var ansträngande för lårmusklerna, vilket sa honom att de gick uppför. Lutningen var svag, men han visste att den skulle bli brantare när fler sektioner översvämmades.

På grund av skyddsdräkten kände han aldrig vinddraget som plötsligt kom bakifrån. Det var skakningen i däcksplåten under hans fötter som fick honom att vända sig om. En flodvåg som nådde upp till låren kom forsande genom korridoren — en kompakt grön vägg som träffade dem innan han hunnit ropa ut en varning. Fångade av strömmen bars de i väg på vågens krön och kastades hjälplöst omkring, tills vågens kraft sakta ebbade ut. De hamnade på däck i en enda röra av armar och ben, samtidigt som vattnet fortsatte att strömma omkring dem.

Eddie var den som först kom på fötter och han hjälpte Jannike att ställa sig upp. ”Är du oskadd?”

”Jag tror det.”

”Hux, hur gick det för dig?” frågade han.

”Bara lite omskakad. Vad var det som hände?”

”Ett skott nära fören måste ha gett vika och släppt fram en våg. Vi har fortfarande lite tid på oss.”

De gick vidare och klafsade genom det ankeldjupa vattnet. Eddie kollade vad det stod på alla dörrar de passerade, i hopp om att hitta en som var märkt ”trappa”, men de hade inte turen med sig. Härnere fanns det utrymmen för förvaring av torra varor och reservdelar. En I-balk i taket gjorde det möjligt för besättningenatt använda vinschar för att förflytta tung utrustning till närmaste hiss. Eddie tänkte att det kunde bli en alternativ plan om de inte hittade några trappor. Han hyste inga tvivel om att han skulle klara att klättra upp genom ett hisschakt, och Hux troligen också, men han trodde knappast att Jannike var stark nog. Om det inte hade varit för dräkten, kunde hon kanske ha klamrat sig fast på hans rygg medan han klättrade upp. Det var någonting att tänka på.

Han var nära att missa en dörr på högersidan, så han stannade och riktade lampan mot texten som var målad med schablon: VATTENFARKOSTER.

”Bingo!”

”Vad är det?”

”Vår biljett härifrån”, sa Eddie och sköt upp dörren.

I ficklampans sken kunde han se en rad av glänsande vattenskotrar och små roddbåtar. De låg på specialtillverkade vaggor. I taket fanns en stor öppning som båtarna kunde lyftas upp igenom och en spiraltrappa som ledde till nästa däck. Han gick uppför trappan med de andra hack i häl.

Det var här som passagerarna kunde hyra en båt eller en vattenskoter när kryssningsfartyget låg i hamn. Längs ena väggen fanns en inskrivningsdisk och överallt satt anslag med säkerhetsföreskrifter. Golvet var täckt med en halkfri inomhus-/utomhusmatta, och i det yttre skottet fanns en dörr, stor som en garageport. På dörrens insida fanns en uppfälld, hydraulisk ramp. När dörren var öppen och rampen var nere, fungerade utrymmet som en liten hamnbassäng.

Eddie knackade med ficklampans bakände mot ståldörren. I stället för ett distinkt ekande ljud, hördes bara en dov duns. Han försökte högre upp och fick till slut det resultat han ville ha. ”Fartyget har sjunkit så mycket att vattenytan är en halvmeter från dörrens överkant”, rapporterade han. ”När jag öppnar kommer det här rummet att bli översvämmat.”

”Kommer vi att kunna ta oss ut?” frågade Jannike andlöst.

”Inga problem.” Eddie log lugnande mot henne. ”Så snart trycket på insidan och utsidan är lika, kan vi simma härifrån. Och finessen med det hela är att våra dräkter kommer att hålla oss flytande.”

”Jag går ner och stänger dörren vi kom igenom”, sa Julia, förhon förstod att om Eddies plan skulle fungera måste båtgaraget isoleras från resten av fartyget, annars skulle vattnet bara fortsätta att strömma in.

”Tack”, sa Eddie. Han placerade Jannike ett stycke bort från dörren, intill ett staket, så att hon kunde hålla sig fast när rummet översvämmades.

Dörren manövrerades med en elektrisk vinsch, men den var också försedd med en vev för att kunna vevas upp eller ner manuellt om strömmen gick. När Hux hade återvänt och stod bredvid Jannike för att hjälpa henne att hålla sig kvar, böjde sig Eddie ner och grep tag i veven. Så snart han rörde på veven åkte dörren upp en halv centimeter och vattnet började strömma in. Han stod vid sidan om dörren, men kunde ändå känna hur vattnet forsade vid sidan om benen när han vevade upp den högre.

Havet sprutade in genom öppningen som ett dånande vattenfall.

Eddie hade fått upp dörren till en fjärdedel när veven fastnade. Han slet hårdare i den, men den rörde sig inte ur fläcken. Han tittade på porten och såg vad som hade hänt. Trycket från vattnet som pressade på hade fått dörren att böja sig längst ner, så att styrhjulen hade hoppat ur sina spår. Inför ögonen på honom vred sig dörren ännu mer. Den böjde sig på mitten som om en jättelik hand hade knuffat på den.

Han skrek ut en varning som dränktes i dånet från vattnet, samtidigt som dörren gav vika helt. Den slets loss från sina fästen och slungades tvärsigenom rummet som om den hade varit en pappersbit. När fördämningen var borta, störtade havet in genom öppningen som en grön vägg.

Julia och Jannike befann sig tillräckligt långt åt sidan för att klara sig från det allra värsta, men eftersom rummet ögonblickligen fylldes, blev de mörbultade när vågen slog tillbaka. Om inte Hux hade funnits där skulle Jannike Dahl ha varit förlorad i kaoset.

Häftiga vågor svallade fram och tillbaka så att flera föremål, bland annat en vattenskoter, slungades förbi farligt nära. Det var först när vattnet lugnade sig som Eddie kunde släppa taget om stolpen han hade klamrat sig fast vid. Han började genast flyta upp mot taket. Som en katt, fast tvärtom, snodde han runt medan han svävadeuppåt, för att landa i taket på alla fyra, och med ficklampan fortfarande i ett fast grepp i handen. Han justerade luftflödet i skyddsdräkten för att minska trycket, och därmed också sin egen flytkraft. Annars skulle han bli fast i taket utan att kunna ta sig därifrån.

Eddie svepte med ficklampan och fick syn på Julia och deras unga skyddsling som höll sig fast i ett staket, med fotterna pekande uppåt, eftersom luften i dräkterna spände ut tyget runt deras ben. Han simmade fram till dem och rörde försiktigt vid Hux ben, för att få henne att släppa taget och flyta fritt. Hon gjorde det och flöt upp till honom. Sedan gjorde han samma sak med Jannike och skruvade ner flödet från lufttuberna. Han började simma mot den öppna dörren men kände att Julia höll emot. Hon knackade honom på axeln och tryckte sitt visir mot hans.

”Jag har tappat bort väskan med proverna”, ropade hon. Vibrationerna från hennes röst fortplantade sig genom plasten så att han kunde höra vad hon sa. ”Vi måste hitta den.”

Eddie såg på bråten som virvlade omkring i båtgaraget: handdukar, flytvästar, anteckningsböcker, flaskor med solskydd och kylväskor. Det kunde ta timmar att hitta väskan, och om den hade sugits ut genom dörren var den redan på väg att falla ner mot havsbottnen, omkring tre tusen meter nedanför fartyget.

”Vi hinner inte”, svarade han.

”Eddie, vi måste ha de där vävnadsproven.”

Han svarade med att ta hennes hand och simma mot dörren.

Det plötsliga inflödet av vattnet som hade översvämmat båtgaraget hade förändrat ”Golden Dawns” tyngdpunkt, och fartyget började få allt kraftigare slagsida. Påfrestningarna på skrovet närmade sig bristningsgränsen och djupt nere vid kölen började stålet ge efter. Ljudet av hennes dödskamp ekade över havet, lika spöklikt som valars sång eller en begravningshymn.

Julia och Eddie bogserade Jannike ut genom öppningen. Så snart de var ute ur fartyget fyllde Eddie på mer luft i sin dräkt och flöt upp till ytan.

Strax intill låg ”Oregon” badande i ljus. Flera av fartygets strålkastare genomborrade mörkret och svepte över ”Golden Dawns” däck och längs vattenlinjen. Den uppblåsbara Zodiacen som legatförtöjd nära båtgaraget guppade i närheten, med fånglinan spänd och fören neddragen under vattnet av det sjunkande kryssningsfartyget. När Eddie lossade linan från ögonbulten som var fastsvetsad vid fartygets skrov, svepte en av ”Oregons” strålkastare förbi och vände sedan tillbaka så att de badade i ljus. Julia och Jannike vinkade förtvivlat. Strålkastaren blinkade som bekräftelse.

Robinsonhelikoptern kom flygande från kryssningsfartygets bortre sida. George Adams höll den stilla ovanför dem tillräckligt länge för att hinna se att de var oskadda, varpå han flög därifrån för att skona dem från rotorns orkanvindar.

Eddie rullade in över Zodiacens reling och hivade ombord Julie och Jannike. På några sekunder hade han fått i gång motorn och den lilla båten studsade fram över vågorna på väg mot ”Oregon”. Dörren ovanför lastfartygets båtgarage var öppen och ett team i skyddsutrustning höll sig berett med sprayflaskor med koncentrerat blekmedel för att sanera deras dräkter.

Eddie gick ner på tomgång och höll Zodiacen intill fartyget. Eftersom radiosändarna hade upphört att fungera kunde han inte kommunicera med sjukvårdarna, men alla visste sin uppgift. De slängde ner några skurborstar i Zodiacen och satte på de kraftiga strålarna med blekmedel. Eddie och Julia skrubbade först Jannike och sedan varandra, och de såg till att varenda kvadratcentimeter av skyddsdräkterna blev grundligt sanerade. Innan de var klara hade det hunnit samlas en hel decimeter blekmedel som skvalpade över Zodiacens durkplattor.

När Julia var nöjd och ansåg att de hade tagit död på alla smittoämnen som kunde ha fastnat på dräkterna, slet hon loss tejpen från dragkedjan och befriade sig från det klaustrofobiska klädesplagget. Den varma, fuktiga luften var det friskaste hon någonsin hade känt. ”Gud, vad skönt.”

”Tack för det och amen”, sa Eddie och skalade av sig dräkten och lämnade den i båten.

Han hjälpte Jannike — som ännu hade skyddsdräkten på sig — upp på den teflonöverdragna rampen som de använde för att sjösätta SEAL-båten. Julia tog ansvar för henne. Hon skulle föra henne till sjukmottagningen och ta en lång rad prover inne på isoleringsavdelningen för att avgöra om den unga kvinnan var smittad. Först då skulle Jannike tillåtas träffa den övriga besättningen.

Max Hanley anlände just när Eddie höll på att förbereda sig för att sänka Zodiacen. Hanleys min sa Eddie att det inte hade gått lika bra för de andra som för honom och Julia. ”Vad är det som har hänt?”

”Mark är i säkerhet ombord på helikoptern, men vi har tappat kontakten med ordföranden.”

”Jäklar. Jag åker tillbaka. Han är nånstans i närheten av maskinrummet.”

”Se själv.” Max pekade på det sjunkande kryssningsfartyget. När kölen brustit hade fartyget allt hastigare börjat vattenfyllas. ”Det finns inte tid till det.”

”Men för Guds skull, Max, ordförandens liv står ju på spel!”

”Tror du inte jag vet det?” Hanley hade nästan inte kontroll över sina känslor längre.

En kort bit därifrån upplevde ”Golden Dawn” sina sista skälvande ögonblick. Raderna av ventiler nedanför huvuddäck stod under vatten, och eftersom kölen var knäckt låg hon djupare på mitten än i för och akter. De två männen iakttog under tystnad hur fartyget sjönk alltmer.

Luften som var instängd i skrovet började tränga ut under explosionsartade former. Fönster krossades och dörrar slets bort från gångjärnen av det enorma trycket. Skummet stänkte när havet sköljde upp över relingen och sakta började närma sig de övre däcken. Från deras plats såg det ut som om ”Golden Dawn” var omgivet av kokande vatten.

När havet nådde bryggan krossades det härdade glaset. Det började flyta ut saker från fartyget — mest däcksstolar, men även en av livbåtarna hade slitit sig från dävertarna och drev upp och ner.

Max torkade sig i ögonen när översta delen av bryggan försvann och det enda som återstod ovanför vattnet var fartygets master och skorstenen. Några vindpustar rörde upp ytan medan havet slukade det sista av fartyget.

Eric Stone befann sig i kommunikationscentralen och manövrerade strålkastarna från vapenstationen. Han lät fartygets starkastestrålkastare lysa upp ”Golden Dawns” skorsten, så att man tydligt såg guldmynten som var målade på den. Havet bubblade som en varm källa medan Robinsonhelikoptern hovrade ovanför.

Max viskade Juans namn och korsade sig när skorstenens överdel var en halvmeter från att försvinna helt. Plötsligt kom en häftig vindstöt ur skorstenen och ett gult föremål kom farande som ur en kanon. Föremålet flög upp fem meter och flaxade i luften som en fågel som försöker få luft under vingarna.

”Vad i hel . ” Han kunde inte tro sina ögon.

Det gula föremålet var en av skyddsdräkterna och flaxandet var Cabrillos viftande armar. Juans bana förde honom bort från skorstenen och ut över relingen innan han föll ner i havet. Kraften i nedslaget måste ha bedövat honom, för han låg stilla några sekunder innan han började simma bort från det sjunkande fartyget. Eric följde Juan med strålkastaren när han simmade till den uppochnedvända livbåten. Han hävde sig upp på båten och ställde sig på knä — vänd mot ”Oregon” — och gjorde en teatralisk bugning.

Eric hälsade honom med en salut från mistluren.

Kapitel 9

Dr Huxley var så koncentrerad att hon inte hörde när Mark Murphy och Eric Stone rusade in på labbet som låg vägg i vägg med sjukmottagningen. Hon var helt uppslukad av den ytterst lilla värld som avslöjades av hennes kraftfulla mikroskop, och det var inte förrän Murph harklade sig som hon tittade upp från datorskärmen. Hon hade en missnöjd rynka i pannan för att hon blivit störd, men när hon såg de två männens leenden sköt hon irritationen åt sidan.

Strax intill låg hennes patient, isolerad från resten av fartyget bakom en steril glasvägg där luften passerade genom avancerade renare och in i en tusengradig ugn innan den släpptes ut. Juan satt hopsjunken på en stol bredvid Jannikes säng, fortfarande klädd i den gula skyddsdräkten. Innan Julia visste om hans korta exponering för vattnet i maskinrummet hade gett honom den dödliga smittan som drabbat människorna ombord på ”Golden Dawn”, måste hon behandla honom som om han vore smittad. Hennes mikroskop, med dess potentiellt infektiösa vävnadsprover, stod också på isoleringsavdelningen, och för att titta i mikroskopet måste hon ha en klumpig skyddsdräkt på sig eller använda ett datorbaserat styrprogram.

”Vad är det?” frågade hon.

”Vi har gjort några beräkningar”, sa Murph andlöst. Precis som Julia hade han gått raka vägen och börjat jobba, klädd i samma svettiga kläder som han haft under skyddsdräkten. Hans halvlångahår låg platt och flottigt mot hjässan. ”Det är helt uteslutet att ordföranden eller tjejen är smittade.”

Den här gången gjorde Julia inget för att dölja sin irritation. ”Vad pratar ni om?”

Mark och Eric fick se Jannike Dahl för första gången. ”Oj!” sa Stone när han såg den unga kvinnan som låg och sov på isoleringsavdelningen, med sitt svarta hår utbrett över kudden. ”Vilken brud!”

”Glöm det, Stoney”, sa Murphy hastigt. ”Jag var med om att rädda henne, så jag får bjuda ut henne först.”

”Du lämnade ju inte ens bryggan”, protesterade Stone. ”Jag har lika stor rätt som du.”

”Mina herrar”, sa Julia barskt. ”Var snälla och lämna era försummade libidon utanför dörren och tala om vad ni vill.”

”Åh, förlåt”, sa Murph förläget, men inte utan att kasta en sista blick på Jannike. ”Eric och jag spelade upp scenariot, och vi vet att ingen av dem kan ha blivit smittad. För ungefär tjugo minuter sen fick vi ordförandens resultat, och tjejens kom alldeles nyss.”

”Det här handlar faktiskt om vetenskap — i synnerhet biologi — och inte nåt datorprogram som spottar ut matematisk rappakalja.”

Stone och Murphy såg tillplattade ut.

”Men du, om nån, borde väl veta att all vetenskap är matematik”, sa Eric. ”Biologi är inget annat än en tillämpning av organisk kemi, medan kemi är detsamma som tillämpad fysik då man använder sig av de starka och svaga kärnkrafterna för att skapa atomer. Och fysik är matematik omsatt i verkligheten.”

Han talade med en sån övertygelse att Julia förstod att hennes unga patient inte hade något att frukta från honom. Eric såg inte illa ut, men han var en sån nörd att hon inte kunde tänka sig honom samla tillräckligt med mod för att ens våga tilltala Jannike. Och bakom Mark Murphys punkarfasad och spretiga skägg klappade hjärtat hos en fullkomlig datanörd.

”Har du hittat några spår efter virus eller toxin nånstans i proverna du har tagit?” frågade Murph.

”Nej”, medgav Hux.

”Och det kommer du inte att göra, för ingen av dem blev smittad. Enda sättet att döda en hel skeppslast människor utan att orsaka panik — eftersom vissa dukar under fortare än andra — är matförgiftning.” Han höll upp handen och bockade av på fingrarna allteftersom han la fram sin sak. ”En luftburen patogen skulle inte smitta människor som var ute på däck när den spreds ut. Att förgifta vattnet är ännu mindre sannolikt, eftersom alla inte dricker på en gång, såvida man inte slår till direkt på morgonen när folk borstar tänderna.”

Eric avbröt honom. ”Människor med svagare immunsystem skulle ha dött under dagens lopp, men som vi kunde se var alla klädda för party.”

”Samma sak om man hade spritt ut gift på olika ställen på fartyget, som till exempel ledstänger och dörrhandtag”, fastslog Murph. ”Mördaren skulle inte kunna veta säkert att alla kom i kontakt med det.”

”Så ni tror det var maten?” sa Julia, som inte kunde finna några brister i deras resonemang.

”Så måste det vara. Juan åt ingenting när han var ombord, och jag kan slå vad om att hon inte åt nåt i kväll heller.” Murphy knyckte med huvudet mot glasväggen som skilde labbet från isoleringsavdelningen.

”För att vara på den säkra sidan”, sa Eric, ”gjorde vi också några beräkningar ifall det fanns ett luftburet toxin i maskinrummet. Även om luften var besmittad så skulle mängden vatten som strömmade in när Juan skar sönder sin dräkt ha sänkt halten av virus eller toxin från delar per miljon till delar per hundra miljarder.”

Murph la armarna i kors. ”Dessutom har det gått fem timmar sen ordföranden exponerades. Efter vad Eddie berättade om ditt korta samtal med patienten ombord på fartyget, så hade hennes kompisar besökt henne bara en eller två timmar innan de drabbades. Juan och tjejen är inte smittade.”

Julia hade redan kommit till samma slutsats beträffande Juan, men hon var inte helt övertygad när det gällde Jannike. En diagnos handlade om metodisk undersökning, att kolla och dubbelkolla labbresultat tills man visste vad man stod inför. Bara för att hon inte hade hittat virus i Jannikes blod, ryggmärgsvätska, saliv eller urin så var det inte uteslutet att det fanns i hennes njurar, lever eller annan vävnad som Julia inte hade testat än, och tyst väntade på attsprida sig för att slå ut Jannikes immunsystem och sedan fortsätta till andra offer — ”Oregons” besättning.

Hon skakade på huvudet. ”Jag beklagar, men det duger inte åt mig. Jag tror att ni har rätt i fråga om Juan, men Jannike får fortsatt vara isolerad tills jag är hundraprocentigt säker på att hon inte är smittad.”

”Det är du som är läkare, men det är bara slöseri med tid. Hon är inte smittad.”

”Det är min egen tid jag slösar bort, Mark.” Hon rullade bakåt med sin hjulförsedda labbpall och åkte över golvet fram till en snabbtelefon uppsatt på väggen. Hon tryckte på knappen. ”Juan, hör du mig?”

Cabrillo for upp med ett ryck från stolen inne på isoleringsavdelningen. I stället för att grubbla över om han bar på en dödlig smitta, hade han suttit och somnat. Han reste sig och gjorde tummen upp åt Julia och vinkade åt Murph och Stone. Han samlade ihop extrabatterierna som hade använts för att hans skyddsdräkt skulle fungera så länge.

”Du är smittfri”, sa Julia. ”Du kan gå in i luftslussen och ta en saneringsdusch. Gör det och lämna kvar dräkten därinne. Jag slänger den senare.”

Det tog en kvart för Juan att passera genom luftslussen och därefter stå under en dånande dusch med blekmedel och antiviralt medel innan han utan risk kunde kliva in på labbet.

”Oj då, vilken odör”, sa Julia och rynkade på näsan.

”Om man svettas tillräckligt länge i en sån där jäkla dräkt så blir det så.”

För säkerhets skull hade Julia sett till att ett av Cabrillos konstgjorda ben hade skickats ner från hans hytt. Hon räckte fram det, och han satte det på plats på stumpen nedanför högra knäet. Han böjde prövande på knäet några gånger, sedan drog han ner byxbenet. ”Så där, ja”, sa han när han hade ställt sig upp. ”Det finns inget som inte kan kureras med en lång dusch och en flaska fin whisky.” Han vände sig mot Eric och Mark, som fortfarande stod och trängdes vid ingången till labbet. ”Hur gick det för dig, Murph?” Eftersom den inbyggda radion i dräkten hade blivit förstörd när maskinrummet översvämmades, hade ordföranden inte fått veta någonting sedan han återvänt.

”Jag räddade omkring trettio procent av fartygets lagrade data, bland annat allt om hennes senaste resa.” Han satte upp handen för att förekomma Cabrillos nästa fråga. ”Jag har inte gått igenom materialet än. Eric och jag gjorde beräkningar för att få veta om du och den där söta tjejen därinne hade blivit smittade.”

Juan nickade instämmande, även om han inte tyckte att han och deras gäst borde ha fått högsta prioritet. ”Att gå igenom den där loggen blir nästa uppgift för er två. Jag vill veta allt som hände ombord på fartyget efter att resan började. Även de allra obetydligaste saker.”

”Jag såg att du pratade med vår patient förut”, avbröt Julia. ”Hur är det med henne?”

”Hon är trött och rädd”, svarade Juan. ”Hon har ingen aning om vad det var som hände, och jag ville inte pressa henne för mycket. Hennes psykiska tillstånd är ganska bräckligt, och jag ville inte frammana bilder av hennes döende vänner. Men hon berättade faktiskt nåt som kan vara av betydelse. Fartyget var chartrat av en grupp som hette responsivisterna.”

”Var det nån som sa nåt om responsivister?” Det var Max Hanley som hade dykt upp. Han kom inklivande på labbet som en elefant i en porslinsaffär. Innan någon hann svara, gick han fram till Juan och skakade hand med honom. ”Det ryktas ombord att du har blivit utsläppt från isoleringen. Hur är det med dig?”

Det upphörde aldrig att förvåna Cabrillo hur snabbt allting spred sig bland besättningen. Till och med — han kastade en blick på klockan — halv fem på morgonen. ”Jag är glad att jag lever”, sa han.

”Vilken jäkla grej.” Max skrattade. ”Aldrig sett nåt liknande i hela mitt liv. Du kom farande genom skorstenen som en kork ur en flaska billig champagne.”

”Jag lyckades klättra nästan hela vägen upp”, sa Juan. ”Men så fastnade jag. Jag kunde inte röra mig ur fläcken, och vattnet steg fortare och fortare. I stället för att släppa ut luften ur dräkten, blåste jag upp den så mycket det gick, för att helt täppa till pipan. Luften som pressades upp genom skorstenen av det stigande vattnet i maskinrummet skötte resten.”

”Det såg ut som en häftig flygtur.”

”Hur högt kom jag förresten?”

”Minst fem meter, och du klarade relingen med fyra.” Sedan verkade Max komma ihåg sin ursprungliga fråga. ”Du sa nåt om responsivister?”

”Ja, miss Dahl nämnde att fartyget var chartrat av dem. Från Filippinerna till Athen.”

”Pireus var det faktiskt”, rättade Eric reflexmässigt. ”Athen ligger inne i landet. Hamnen finns i Pireus.”

Murph smällde till honom på axeln. ”Tror du verkligen inte att alla redan vet det?”

Julia hade svårt att hålla tillbaka ett leende, mer övertygad än någonsin om att ingen av de här hoppfulla beundrarna skulle komma särskilt långt med Jannike.

”Jag har pratat med mitt ex igen”, sa Max. ”Det var inte alls nån kidnappning. Hon bara sa det för att jag skulle få eld i baken. Kyle har alltid varit en efterföljare — du vet, en sån där som lätt påverkas av kamrattrycket. Han blev bekant med fel personer på high school, och det var så han åkte fast för droger. Kyles kurator förklarade för mig att han inte har några missbruksproblem; han har problem med självkänslan. Hursomhelst så kom han i kontakt med den här gruppen under nån demonstration, och efter bara några dar meddelar han att han är responsivist. Han gick till och med så långt att han kontaktade en urolog angående ett litet knips-knips och nu är han i Grekland. De har tydligen nån sorts anläggning på Peloponnesoshalvön.”

”Har han gjort en vasektomi?” frågade Julia. ”Han är ju bara tjugoett eller tjugotvå. Det finns inte många läkare som utför det på en man före trettio års ålder, såvida han inte redan har familj.”

”Kyle är tjugotre, och responsivisterna har egna läkare som inte håller på med annat än vasektomi och äggledaroperationer från morgon till kväll.”

”Jag hade inte hört talas om responsivisterna förrän Jannike nämnde dem”, sa Juan.

”Jag vet inte så mycket själv”, medgav Max. ”Bara det Lisa berättade.”

”Ni borde läsa mer Hollywoodskvaller”, sa Julia. ”Har ni hört talas om Donna Sky?”

”Skådespelerskan?” sa Mark.

”Den högst betalda skådespelerskan genom tiderna, faktiskt. Hon är responsivist. Liksom många andra inom filmbranschen. Det är det senaste i Hollywood.”

”Är det en kyrka eller en sekt eller nåt?”

”Det är det ingen som riktigt vet. Åtminstone ingen utomstående”, svarade Julia. ”Det startades på 70-talet av en genetiker som hette Lydell Cooper. Han hade varit med och utvecklat billigare läkemedel mot malaria och smittkoppor. Många berömmer hans insatser för att de räddade hundratals miljoner liv.”

”Han betraktade det inte på det sättet. Åtminstone inte efter ett tag, då han såg en befolkningsexplosion över hela världen. Genom att utrota sjukdomar hade han bidragit till att ta bort en av naturens egna mekanismer för befolkningsreglering. Människor fick inte fler barn än tidigare, men fler av barnen överlevde, och sen överlevde fler av deras barn också. Han hävdade att mänskligheten var dömd till undergång därför att vi blir för många — om det inte finns några sjukdomar.”

”Cooper skrev en bok om saken och började ivrigt kämpa för familjeplanering i stor skala. Han grundade en rörelse för likasinnade — responsivisterna. Snart hade rörelsen blivit känd under namnet responsivismen, och den började dra till sig kändisar från alla möjliga områden — politiker, idrottsstjärnor och skådespelare. Cooper dog för omkring tio år sen, men rörelsen har fortsatt att blomstra under ledning av ett gift par. Men jag kan inte säga vad de heter, så här på rak arm.”

”Vad håller den här gruppen på med nu?” frågade Juan.

”De har mottagningar för familjeplanering över hela världen, där de delar ut gratis kondomer, utför aborter och gör steriliseringsoperationer på både kvinnor och män. De har haft en långvarig konflikt med katolska kyrkan, som ni kanske förstår, och med alla som befinner sig på den politiska högerkanten.”

Juan tittade sig omkring i rummet. ”Nästa fråga är: vad har responsivisterna gjort för att nån ska utplåna ett kryssningsfartyg med deras medlemmar ombord?”

Den frågan kunde ingen svara på.

Kapitel 10

Paparazzifotograferna i de kretsande helikoptrarna blev dragna vid näsan av det vita tältet som hade rests över de välklippta gräsmattorna på en egendom i Beverly Hills. Tältet var minst dubbelt så stort som den intilliggande azurblå swimmingpoolen. När en Bell JetRanger från Los Angeles County sheriff dök upp, flög de två hyrda helikoptrarna därifrån innan deras stjärtnummer kunde identifieras, vilket annars skulle ha lett till åtal för intrång i flygförbudszonen. Piloterna tänkte inte riskera att bli gripna, oavsett hur mycket fotograferna försökte muta dem och predika för dem.

De omsvärmade gästerna under tälttaket var vana vid den sortens intrång i sitt privatliv och funderade inte så mycket på saken. Ljudet från helikoptrarna tonade bort och sorlet av röster återgick till sin normala nivå. Bandet på scenen i tältet återupptog sitt spelande, medan de solbrända unga stjärnorna i sina minimala bikinis — obligatoriskt för alla Hollywoodpartyn — vågade sig tillbaka för att kråma sig runt swimmingpoolen.

Huset som reste sig i den vidsträckta trädgården var en fejkad Medelhavsvilla med nästan fyra tusen kvadratmeters bostadsyta, och med ett separat gästhus som var dubbelt så stort som ett genomsnittligt amerikanskt hus. Det underjordiska garaget hade plats för tjugo bilar. Två fastigheter i mångmiljondollarklassen hade köpts och jämnats med marken för att de nya ägarna skulle få det precis som de ville, och byggjobbarna hade arbetat nästan dygnet runt i tre år för att få allting färdigt på det muromgärdadeområdet. I en stad där många vill glänsa med sin rikedom, hade den här egendomen fått folk att skaka på huvudet ända sedan den började byggas.

Ägarna hette Thomas och Heidi Severance. De var inte skådespelare, inte heller moguler inom filmindustrin, även om Thom Severance i några år hade arbetat som chef för en studio. De förvaltade dödsboet efter den avlidne dr Lydell Cooper, grundaren av responsivismen, och nu ledde de den växande organisationen. Pengarna för att bygga huset, som också fungerade som gruppens Kalifornienhögkvarter, hade kommit från donatorer över hela världen, även om det mesta hade samlats in bland Hollywoodeliten, som i växande skaror sökte sig till responsivismen.

Thom Severance hade varit en av de första som insåg det geniala i dr Coopers genombrottsbok Vi förökar oss till döds, och hade sökt upp författaren för att hjälpa till att sprida hans budskap. Därför var det också ganska naturligt att Thom skulle finna en själsfrände i Coopers dotter, Heidi. Efter två månaders uppvaktning hade de gift sig, och det var deras gränslösa energi som hade fått responsivismen att växa till det världsomspännande fenomen det var i dag. Efter Coopers död hade de — precis som han hade velat — tagit över och fortsatt hans arbete. Deras karisma hade särskilt lockat till sig efterföljare inom underhållningsindustrin, och när den Oscarsbelönade skådespelerskan Donna Sky inför hela världen hade medgett att hon tillhört responsivisterna under många år hade gruppens popularitet formligen exploderat.

Thom Severance var dryga en och åttio lång, med kirurgiskt påbättrade ansiktsdrag som gav honom pondus. Han var femtiotre år men ändå hade hans sandfärgade hår inte börjat bli tunt, och hans ögon hade inte förlorat något av sin övertygande lyster. Den krämfärgade linnekavajen han hade på sig var för stort tillskuren för honom, men i stället för att förminska hans vältrimmade kropp fick det effekten att han såg ännu mer muskulös ut. När han skrattade, vilket han ofta gjorde, kontrasterade hans vita tänder skarpt mot den ständiga solbrännan han hade.

Heidi stod bredvid honom. Hon var bara några år yngre än Thom, men såg ut att vara i trettiofemårsåldern. Hon var verkligensinnebilden för en tjej från Kalifornien, med perfekt blonderat hår, strålande blå ögon, figur som en elitidrottare och lång, smäcker hals.

Om man betraktade Thom och Heidi var för sig, var de väldigt stiliga människor. Tillsammans utgjorde de ett så anslående par att det inte var konstigt att de alltid stod i centrum för uppmärksamheten. Och det gällde alldeles särskilt här, på en tillställning för responsivister, då de skulle inviga det nya högkvarteret.

”Gratulerar, Thom”, sa en berömd regissör och trängde sig fram och kysste Heidis glänsande kind. ”Och det gäller dig med, Heids. Ni har all anledning att vara stolta över er själva. Det vet jag att dr Cooper skulle ha varit.” Han uttalade namnet med vördnad. ”Framtida generationer kommer att se tillbaka och minnas det här centret som platsen där man satte stopp för det växandet hotet från överbefolkningen.”

”Det ska bli en hoppets fyrbåk för mänskligheten”, svarade Heidi Severance. ”Som min far påpekade, så kommer början på kampen att bli det svåraste. Men när budskapet sprider sig och människor börjar förstå vad som står på spel, kommer vår livsstil att betraktas som mycket ansvarsfull.”

”Jag läste i Generationer om de minskande födelsetalen i byarna omkring vår nya klinik i Sierra Leone”, fortsatte regissören. Generationer var gruppens tidskrift som kom ut två gånger om året.

Severance nickade. ”Långt från de platser där kristna och muslimska missionärer har bedrivit handel och korrumperat människor med sina lögner — där har vi lyckats bättre än vi nånsin hade vågat hoppas. Vi börjar få byborna att förstå att man genom att förhindra att det föds oönskade barn höjer sin levnadsstandard mer än genom att ta emot kyrkornas allmosor och plattityder.”

”Det stod inget i artikeln om att vi också förklarar hur våra liv påverkas av interferens från andra dimensioner och hur vi kan bekämpa det.”

Den här gången skakade Thom på huvudet. ”Det faktum att det existerar ett främmande väsen i ett parallellt universum, är inget vi anser att de kan ta till sig riktigt än. Vår vägledande filosofi får komma lite senare. Tills vidare nöjer vi oss med att minska födelsetalen i regionen.”

Regissören verkade nöjd med svaret och utbringade en skål, varefter han sällade sig till de andra gästerna så att de andra i trängseln kring makarna Severance kunde framföra sina gratulationer.

”Han är en bra kille”, viskade Heidi till sin man.

”Hans senaste film drog in över två hundra miljoner, men hans bidrag under de senaste tolv månaderna har minskat med fem procent.”

”Jag ska prata med Tamara.” Tamara var regissörens nya uppvisningsfru och hon var en av Heidis skyddslingar.

Thom verkade inte höra, eftersom han samtidigt stack handen i kavajfickan för att ta upp sin vibrerande mobiltelefon. Han sa sitt namn och lyssnade en stund utan att röra en min. ”Tack”, sa han till slut och stoppade ner telefonen. Han såg på Heidi. Hennes strålande ögon lyste starkare än elvakaratsdiamanten hon hade om halsen. ”Det var Kovac”, sa Thom så tyst att ingen annan skulle höra. ”Ett lastfartyg har just rapporterat att man upptäckt flytande vrakspillror i Indiska oceanen.”

”Åh, herregud!”

”Med hjälp av en livräddningsflotte kunde de se att fartyget hette ’Golden Dawn’.”

Heidi Severance rodnade och tryckte handen mot halsen.

”Det fanns inga överlevande.”

Hennes ansikte sprack upp i ett leende och hon utbrast: ”Så underbart.”

Thom såg ut som om en tung börda hade lyfts från hans axlar. ”Om några veckor, älskling, så kommer allting som vi och din far har kämpat för att gå i uppfyllelse. Världen kommer att bli pånyttfödd, och den här gången ska vi inte sjabbla till det.”

”Den kommer att bli pånyttfödd som vi vill ha den”, tillade Heidi och tog hans hand. Hon ägnade inte en tanke åt de sjuhundraåttiotre män, kvinnor och barn som hade omkommit på kryssningsfartyget — många av dem medlemmar i hennes organisation. Det var bara en bråkdel av de dödsfall som skulle komma.

Kapitel 11

Det hade gått mindre än tolv timmar sedan de rapporterat om ”Golden Dawns” förlisning — fast utan att nämna något om sitt besök ombord — och Cabrillo och hans medarbetare hade ännu inte gjort upp någon sammanhängande plan. Men att de skulle gå till botten med det här mysteriet rådde det aldrig någon tvekan om.

Bolaget fungerade som ett vinstdrivande företag, men vägleddes av Juan Cabrillos moraliska kompass. Det fanns uppdrag de aldrig skulle åta sig, oavsett hur mycket pengar de blev erbjudna. Sedan fanns det gånger då de gjorde det som kändes rätt, utan hänsyn till förtjänsten. Vid ett par tillfällen, då Bolaget inte haft möjlighet att betala ut lön, hade Juan erbjudit sin besättning en möjlighet att lämna ”Oregon” tills det pågående uppdraget var avslutat. Han hade inga betänkligheter inför att utsätta sig själv för fara, om det var för en god sak, men han skulle aldrig kräva det av sin besättning.

Men liksom flera gånger tidigare var det inte en enda person ombord på fartyget som hade accepterat erbjudandet. De skulle följa Cabrillo till helvetets portar om så krävdes. Hur stolt han än var över det högteknologiska undret ”Oregon”, så var det inget mot vad han kände för sin besättning.

De var förvisso legosoldater, men de var också de finaste människor han någonsin hade arbetat tillsammans med. Även om allihop genom åren hade samlat på sig en mindre förmögenhet, så var det som en tyst överenskommelse bland dem att de gång på gång utsatte sig för nya risker. Och det av samma anledning som de tidigare hade tjänstgjort vid olika myndigheter. De gjorde det för att världen blev allt farligare för varje dag, och om ingen annan tänkte ingripa så gjorde de det.

Efter att de tagit sig igenom flaskhalsen vid Bab el Mandeb — eller Tårarnas port — som skilde Yemen från det afrikanska landet Djibouti, fortsatte fartyget med hög fart norrut. De befann sig i Röda havet och Cabrillo hade redan smort så många av sina kontakter på Atlas Marine Services — det egyptiska företag som drev Suezkanalen — att han var säker på att hans fartyg skulle komma med i den enda norrgående konvojen nästa morgon.

Det skulle ta elva timmar att avverka de etthundraen distansminuterna från Suez till Port Said, men så snart de kommit dit var det bara ett dygns färd kvar till deras slutdestination.

Eftersom ett stort antal fartyg var på väg till eller från Suezkanalen, var det trångt i farlederna på Röda havet. Så för att inte väcka onödiga misstankar från passerande fartyg hade Juan placerat ut en man på bryggan, även om ”Oregon” manövrerades från kommunikationscentralen under däck.

Just nu befann han sig själv på bryggan för att övervaka förberedelserna inför nästa morgon, då en lots skulle komma ombord. På västerhimlen in över Afrika rasade en sandstorm. Solen var på väg ner bortom de rostbruna molnen och kastade ett overkligt ljussken över bryggan. Temperaturen höll sig kring tjugosju grader och det skulle inte bli så mycket svalare när solen till slut gick ner bakom horisonten.

”Vilken utsikt”, hördes dr Huxleys röst, när hon kom ut genom en hemlig dörr i kartrummet i bakre delen av bryggan. När hon spanade mot ovädret i fjärran glödde hennes ansikte som en indians. Det milda ljuset bidrog till att dölja hur utmattad hon var.

”Hur står det till med vår patient?” frågade Cabrillo och bredde ut ett hundörat sjökort över ett gammalt, skamfilat bord.

”Det verkar rätt bra”, svarade Julia. ”Om hon fortfarande är symtomfri i morgon, låter jag henne slippa isoleringen. Hur är det med dig?”

”Det var inga fel på mig som inte kunde kureras med en varm dusch och en tupplur.” Juan använde skruvtvingar för att hålla fastdet skrynkliga sjökortet, eftersom de inbyggda klämmorna i kartbordet avsiktligen hade klippts bort för att fartyget skulle verka så vanvårdat som möjligt. När det gällde att kamouflera ”Oregons” sanna natur, fanns det inga detaljer som var för obetydliga för Cabrillos skarpa blick. ”Har du fått veta nåt mer om hennes upplevelser?”

”Linda håller just nu på att sammanställa en rapport om allt vi har fått fram hittills, inte bara mina anteckningar utan också det som Mark och Eric har lyckats få ihop. När jag pratade med henne sa hon att hon skulle vara klar om en halvtimme.”

Juan kastade en blick på klockan utan att egentligen se på den. ”Jag hade inte väntat mig nåt mer definitivt än på några timmar.”

”Murph och Stone är mer motiverade än vanligt.”

”Låt mig gissa — de vill imponera på miss Dahl med sina deckartalanger?”

Julia nickade. ”Jag har börjat kalla dem Bröderna Hardy.”

Juan småskrattade förtjust.

En urgammal snabbtelefon uppsatt på ena skottet började skräna som en astmatisk papegoja. ”Ordföranden, det är Linda.”

Juan tryckte till hårt på TAL-knappen. ”Fortsätt, Linda.”

”Jag har bänkat mig i konferensrummet. Eric och Murph är redan här. Vi väntar bara på dig, Max och Julia.”

”Hux är här hos mig”, sa Cabrillo. ”Senast jag såg Max var han i hytten och grälade med sin exfru igen.”

”Jag ber Eric gå och hämta honom. Själv är jag redo när som helst.”

”Jag kommer om en minut.” Juan vände sig mot Julia Huxley. ”Gå i förväg du. Jag kommer direkt efter dig.”

Hon körde ner sina små händer i fickorna på labbrocken och klev in i hissen som skulle ta henne ner till kommunikationscentralen, vilket var närmaste vägen till konferensrummet.

Juan gick ut på bryggvingen och kände hur vinden fläktade i hans tunna bomullsskjorta. När han drog ett djupt andetag kunde han känna smaken av öken längst bak i strupen. Även om han hade känt en dragning till havet ända sedan han var barn, så kände han en liknande fascination inför öknen. I likhet med havet var det ettelement som var både ogästvänligt och okänsligt, och ändå hade människan sedan urminnes tider vågat korsa både hav och öknar för ekonomisk vinning och för att utforska.

Hade Cabrillo varit född i en annan tid och på en annan plats, så hade han kunnat se sig själv leda kamelkaravaner genom väglöst land i Sahara eller genom Rub al-Khali i Saudiarabien. Det var det okända som låg bortom nästa våg, eller nästa sanddyn, som lockade honom.

Han visste ännu inte vart efterforskningarna kring dödsfallen ombord på ”Golden Dawn” skulle leda. Men massmordet på hundratals människor var en orätt som han inte kunde låta gå ostraffad. Hans besättning hade arbetat oförtröttligt med att samla in bakgrundsmaterial, och om en stund skulle de ha gjort upp en plan. Så snart strategin var klar skulle den genomföras med militär precision. Det var det de var bäst på. Stående vid relingen med händerna om det varma järnet, kunde Juan tillåta sig att för några korta ögonblick släppa känslorna fria. När genomgången började skulle han ha kontroll över sina känslor, utnyttja dem för att driva sig själv framåt, men just nu lät han dem rasa fritt inom sig — ursinnet, vreden över det vettlösa dödandet.

Det orättfärdiga i det som hade hänt dessa oskyldiga människor var som en cancersvulst som frätte på hans tarmar, och det enda botemedlet var en fullständig förintelse av mördarna. Han hade ingen uppfattning om vilka de var, men Bolagets utredning skulle sätta dessa monster i fokus allteftersom Cabrillo och hans team närmade sig sitt byte.

Det knakade till i knogarna på Juans pekfingrar och han lättade på sitt grepp om relingen. Metallen hade lämnat avtryck i handflatorna. Han skakade tillbaka blodet i händerna och drog ett djupt andetag. ”Föreställningen kan börja.”

Konferensrummet doftade av starkt kryddad mat. Eftersom Afrika låg en så kort bit därifrån hade Maurice lagat till en etiopisk måltid. Där fanns en hög med injera — osyrat surdegsbröd — och dussintals såser, vissa av dem kalla och andra rykande varma. Där fanns kyckling-, biff- och lammgrytor, linser och kikärter, och kryddiga yoghurträtter. Den här måltiden äter man genom att rivaav en bit bröd, sleva på lite köttgryta och rulla ihop det som en cigarr, som man sedan biter av i några hastiga tuggor. Det kunde bli rätt kladdigt och Juan misstänkte att Maurice hade serverat de här rätterna med avsikt, bara för att få se Linda Ross, som var en notorisk storätare, grisa ner sig i hela ansiktet.

Eftersom Maurice var veteran från Royal Navy så trodde han starkt på den engelska traditionen med toddy ombord på fartyget, eller, som i det här fallet, bärnstensfärgade flaskor med ett etiopiskt honungsvin som kallades tej, vars söta smak kunde mildra de starkaste kryddor.

Cabrillos hjärntrust — Max Hanley, Linda Ross, Eddie Seng och dr Huxley, liksom även Stoney och Murph — satt kring bordet. Juan visste också att Franklin Lincoln samtidigt höll ett möte med sin attackstyrka nere i vapenförrådet. Cabrillo hade ingen vidare aptit, så han hällde upp lite vin i sitt glas och tog en uppskattande klunk. Han lät medarbetarna lägga upp mat på sina tallrikar innan han påkallade deras uppmärksamhet genom att luta sig framåt på stolen.

”Som ni redan vet står vi inför två olika men möjligen sammanhängande problem. Det första är att befria Max son från responsivisternas anläggning i Grekland. Med hjälp av satellitbilder och annan information som Mark och Eric har tagit fram, håller Linc och hans jakthundar på att arbeta fram en taktisk anfallsplan. När de är klara kommer vi att gå igenom den separat. Vad behöver vi göra från vår sida, när vi väl har hittat Kyle?”

”Kommer han att behöva avprogrammeras?” frågade Hux, som undrade om Kyle skulle behöva särskild psykiatrisk hjälp för att komma ur det mentala grepp som responsivismen hade om honom.

”Det mesta tyder på det”, svarade Mark.

”Så det är en sekt?” Det fanns en uppgivenhet i Max röst, en sorg över att hans vilsekomne son hade råkat i klorna på en sån grupp.

”Alla klassiska kännetecken stämmer in på dem”, sa Eric. ”De har karismatiska ledare. Medlemmarna uppmuntras att klippa kontakten med vänner och släktingar som inte tillhör rörelsen. De förväntas leva efter vissa regler som har ställts upp av grundaren, och om nån glider bort från gruppen kommer andra medlemmar att försöka stoppa honom eller henne.”

”Hurdå stoppa?” frågade Juan. ”Rent fysiskt?”

Eric nickade. ”Det finns rapporter om avfällingar som har blivit bortförda från sina hem och tagits till anläggningar som drivs av den här gruppen för att bli . öh . omskolade.”

”Vi känner till anläggningen i Grekland”, sa Juan och såg sig om runt bordet. ”Och de har ersatt sitt gamla högkvarter i Kalifornien med den där fastigheten som Murph visade mig bilder på i eftermiddags. Vad vet vi mer?”

”De har mer än femtio hälsokliniker i några av de fattigaste länderna i världen — Sierra Leone, Togo, Albanien, Haiti, Bangladesh, Kambodja, Indonesien, Filippinerna och även flera i Kina — där de får mycket stöd från myndigheterna, som ni kan föreställa er.”

”Det är ett intressant fall”, insköt Mark, med munnen full av mat. ”Kineserna avskyr sekter. De slår ständigt ner på anhängare till Falun Gong eftersom de uppfattar det som ett hot mot partiets centralstyre, men de tillåter responsivismen för det där med deras födelsekontroll.” Under sin trasiga jeansskjorta hade Murph en T-shirt med en pil som pekade uppåt, och under pilen stod det HÄR ÄR EN IDIOT.

”Beijing vet att de skulle kunna bli ett hot, men de är beredda att ta den risken eftersom responsivisternas närvaro ger en viss västerländsk legitimitet åt deras stränga enbarnspolitik”, sa Eddie. Med tanke på hans erfarenheter inifrån Kina, var det ingen som tvivlade på hans bedömning.

”Om vi skulle återgå till hur vi kan hjälpa Kyle”, sa Juan för att föra mötet framåt. ”Har vi varit i kontakt med nån avprogrammerare?”

”Ja, det har vi”, svarade Linda Ross. ”Rent juridiskt kommer vi att kidnappa Kyle, så vi måste få honom bort från Grekland så fort som möjligt för att undvika problem med polisen. Psykiatern möter oss i Rom. Lillen förflyttar Gulfstreamplanet från Rivieran till Athens flygplats för att flyga honom till Italien. Vi har reserverat rum på ett hotell nära Colosseum. Hjärnskrynklaren heter Adam Jenner. Han är specialiserad på att hjälpa före detta responsivister att återvända till ett normalt liv, och efter vad vi har kunnat få fram så är han den skickligaste i hela världen.”

”Har han själv varit medlem?” frågade Juan, som visste att det var vanligt att avprogrammerare tidigare själva hade styrts av den grupp de kämpade emot, ungefär som torrlagda alkoholister som hjälper andra att komma ifrån sitt missbruk.

”Nej, men han har gjort det till sin livsuppgift att bekämpa den här gruppen. Han har hjälpt mer än två hundra personer att komma ifrån responsivismen under de senaste tio åren.”

”Och dessförinnan?”

”Privatpraktiserande terapeut i L.A. Inte för att det har nån betydelse, men hans arvode är femtio tusen dollar, plus omkostnader. Han garanterar dock att Kyle, när han är klar med behandlingen, kommer att vara som vanligt igen.”

”Det är nog fanken bäst för honom”, muttrade Max.

”Om nån försörjer sig på avprogrammering måste gruppen vara rätt stor”, sa Eddie. ”Hur många medlemmar finns det?”

”På sin officiella webbsajt hävdar de att de är fler än hundra tusen över hela världen”, svarade Linda. ”På Jenners sajt står det att den siffran är kraftigt överdriven. Han menar att det finns ungefär hälften så många. Vilket det än är, så är det en stor siffra. Och om några välkända Hollywoodprofiler ansluter sig så ökar rekryteringen eftersom folk vill göra likadant som stjärnorna.”

”Bara så att jag vet ifall jag träffar honom — vilken täckmantel har vi använt i våra kontakter med Jenner?” frågade Juan.

”Jag har alltihop här i min rapport.” Linda höll upp en pärm. ”Max är en fastighetsspekulant från L.A. som vill få sin son tillbaka. Vi är det privata säkerhetsföretaget han har anlitat för att ansvara för att han kommer hem. Jenners assistent verkade inte särskilt förvånad när jag la fram vår historia, så jag har en känsla av att det här är nåt de har sett förut.”

”Okej, så när vi yäl har haffat Kyle tar vi honom till flygplatsen, varifrån Lillen Gunderson flyger till Rom, där vi överlämnar honom till Jenner.” Cabrillo kom plötsligt att tänka på en sak. ”De har säkert tagit hand om hans pass, så vi måste göra ett nytt.”

”Men snälla ordföranden”, sa Linda, som om hon hade blivit förolämpad. ”Max ex har mejlat en bild på Kyle. Vi fixar till den så att den ser ut som ett vanligt passfoto och tillverkar ett nytt frånvårt förråd av blanka pass.”

Juan visade med en gest att Linda hade sås på hakan. ”På det sättet löser vi problem nummer ett. Och sen över till problem nummer två. Vad hände med ’Golden Dawn’ och varför? Vad vet vi så här långt?”

Linda knappade på sin bärbara dator för att få fram uppgifterna. ’”Golden Dawn’ och hennes systerfartyg ’Golden Sky’ och ’Golden Sun’ ägs av Golden Cruise Lines. De håller till i Danmark och har varit verksamma sen mitten av 8o-talet. De arrangerar kryssningar i Karibien, Medelhavet och Söderhavet, och dessutom chartrar de ut fartygen till olika grupper och evenemang.”

”För fyra månader sen blev rederiet tillfrågat om transport av fyrahundratjugosju responsivister från Filippinerna till Grekland. ’Dawn’ var det enda fartyget som fanns tillgängligt.”

”Det låter som väldigt mycket folk för att sköta en familjeplaneringklinik”, sa Juan.

”Det tyckte jag också”, instämde Linda. ”Jag håller på att kolla upp det. Det finns ingenting på responsivisternas webbsajt om den resan, eller vad en så stor grupp gjorde i Filippinerna.”

”Okej, fortsätt.”

”De lämnade Manila den sjuttonde, och efter vad Murph kunde se i loggen fanns det inga incidenter rapporterade. Det var lugnt hela vägen.”

”Ända fram till platsen där alla dog”, sa Max i vass ton.

Eric sneglade längs bordet på Bolagets nummer två. ”Alla dog inte. Jag kollade en extra gång på bilderna som drönaren tog. En av ’Golden Dawns’ livbåtar saknades.” Han kastade en blick på Cabrillo. ”Jag ber om ursäkt, men jag märkte inte det i går kväll.”

Juan lät det passera.

”Fartygets datorlogg bekräftar att en livbåt sänktes ner cirka åtta timmar innan vi dök upp”, bekräftade Mark.

”Så mördaren eller mördarna fanns med på ’Dawn’ under hela kryssningen?”

”Det verkar faktiskt så. Stoney och jag tog oss in i rederiets dator för att försöka hitta en passagerarlista och en lista över besättningen, men har man inte tillgång till de döda kropparna kanman inte verifiera vilka som var ombord när hon sjönk och då går det inte att få fram nån lista över misstänkta.” Mark förekom Juans nästa fråga. ”Vi har redan kollat. Det gjordes inga hastiga byten av besättning efter att förfrågan inkommit om att chartra fartyget, och det gjordes inga ändringar i sista minuten av passagerarlistan. De människor som skulle ha varit ombord på fartyget var också det.”

”Men vem i helvete var det då som dödade allihop?” frågade Max.

”Om jag skulle gissa, skulle jag säga att responsivisterna möjligen gjorde det själva. Men responsivismen är ingen självmordskult som Jim Jones Peoples Temple eller Aum Shinrikyo i Japan. Vissa hävdar att Lydell Cooper tog sitt eget liv som den ultimata handlingen för en responsivist, men gruppen stöder inte självmord. De anser att eftersom man redan är född så är det ens moraliska skyldighet att sprida deras lära — inte begå självmord. Det andra alternativet är att nån infiltrerade gruppen.”

”Några misstänkta?”

”På grund av sin inställning till födelsekontroll och abort, så har de varit indragna i en långvarig konflikt med Vatikanen under flera år”, sa Linda. ”Samma sak gäller för ett antal konservativt kristna organisationer.”

Cabrillo skakade på huvudet. ”Jag kan föreställa mig nån knäppgök med ett gevär som dödar en abortläkare. Men för att döda en hel skeppslast människor krävs ett välorganiserat team med mycket pengar bakom ryggen. Jag tror inte att en handfull präster och nunnor har infiltrerat sekten i avsikt att döda några hundra av deras medlemmar.”

”Jag tror mest på en grupp fanatiker”, sa Mark. ”En motkult till responsivisterna, kanske bestående av före detta medlemmar eller nåt. Förutom det här med att inte skaffa barn, så håller de på med rätt skumma grejer.”

Juan ignorerade honom. ”Låt oss fundera på varför de skulle döda några av sina egna. Förslag?”

”Nej, allvarligt”, fortsatte Mark. ”Så snart man har varit med i rörelsen ett tag och arbetat ideellt på nån toalett i tredje världen, så börjar de inviga dig i de stora hemligheterna inom responsivismen,och hur den kunskapen kommer att rädda dig.”

”Fortsätt”, sa Juan. Murph kunde vara rätt stollig ibland, men han hade ett skarpt intellekt.

”Har ni hört talas om brane theory?’ Han hade redan pratat med Eric om saken, så det var bara Stone som inte stirrade på honom med tom blick. ”Det är en högtflygande teori, i likhet med strängteorin, som visar hur man kan knyta samman alla de fyra krafterna i universum — nånting som Einstein inte lyckades med. I korthet går det ut på att vårt fyrdimensionella universum är ett enkelt membran, men att det finns andra universum som existerar i en högre ordning. De ligger så nära vårt att materia och nollpunktsenergi kan passera mellan, och gravitationskrafter i vårt universum kan läcka ut. Allt det här är ju rena spjutspetsforskningen.”

”Jag tror dig på ditt ord”, sa Cabrillo.

”Hursomhelst, brane theory började slå igenom inom den teoretiska fysiken i mitten av 90-talet, och Lydell Cooper anammade det också. Han tog det emellertid ett steg längre. Det var inte bara kvantpartiklar som passerade in och ut ur vårt universum. Han menade också att ett väsen från en annan brane påverkade människor här i vår dimension. Det här väsendet, hävdade han, formade våra dagliga liv på ett sätt som vi inte märkte. Det var orsaken till allt vårt lidande. Kort före sin död började Cooper lära ut tekniker för att begränsa den här påverkan, olika sätt att skydda oss mot den främmande kraften.”

”Och folk gick på den här skiten?” frågade Max, som blev alltmer deprimerad för sin son.

”O, ja. Betrakta det hela ur deras perspektiv för ett ögonblick. Det är inte den troendes fel att han är olycklig eller deprimerad eller bara vanligt korkad. Hans liv manipuleras genom membran i andra dimensioner. Det var en främmande påverkan som gjorde att du inte blev befordrad eller som hindrade dig från att dej ta den där drömtjejen. Det är en kosmisk kraft som hindrar dig — inte din egen oförmåga. Om man tror på det så behöver man inte ta ansvar för sitt eget liv. Och vi vet alla att ingen tar ansvar för sig själv längre. Responsivismen ger oss en färdig ursäkt för våra dåliga livsval.”

”Eftersom folk stämmer snabbmatsföretag för att de är överviktiga, kan jag förstå lockelsen”, sa Juan. ”Men hur hänger det ihop med att nån dödar en hel båtlast responsivister?”

Mark såg lite förlägen ut. ”Jag har inte tänkt igenom saken så noga, men tänk om det skulle vara sant” — hans röst fick en feberaktigt hetsig ton — ”och nån utomjording från en annan brane slåss mot en som är instängd i vår och vi hamnar mittemellan? Som brickor i ett spel eller nåt?”

Cabrillo knep ihop ögonen och stönade. Marks stollighet hade tagit överhanden över hans förstklassiga intellekt igen. ”Jag ska ta det under övervägande, men tills vidare håller vi oss till jordiska fiender.”

”Det lät bättre när vi pratade om det i går kväll, eller hur?” viskade Mark till Eric.

”Det var för att vi inte hade sovit på tjugo timmar och druckit omkring trettio Red Bull var.”

Eddie Seng tryckte in en brödbit i munnen. ”Kunde den här gruppen ha blivit utvald för att de försökte lämna sekten och att ledarna ville statuera exempel? Eric nämnde ju tidigare att de inte drar sig för att kidnappa folk? Tänk om de har tagit steget fullt ut och mördar folk?”

Max Hanley stirrade förfärat på honom, plågad av oro för Kyles säkerhet.

”Det är inte omöjligt”, sa Linda, innan hon hade sett hur plågad Hanley såg ut. ”Jag är ledsen, Max, men vi måste överväga den möjligheten. Dessutom har din son nyligen blivit omvänd. Han vill väl inte alls lämna dem.”

”Är du säker på att du vill vara kvar och lyssna på det här?” frågade Juan sin närmaste vän.

”Jo, för tusan”, fräste Max. ”Det är bara så . jag vet inte . smärtsamt och pinsamt på en och samma gång. Det är min son vi pratar om, och jag kan inte låta bli att känna att jag har svikit honom. Om jag hade varit en bättre far skulle han inte ha halkat in på såna här farliga saker.”

Först visste ingen riktigt vad de skulle säga. För ovanlighetens skull blev det Eric Stone som bröt tystnaden. Han var så kunnig i tekniska frågor att det var lätt att förbise hans mänskliga sida.”Max, jag växte upp i ett missbrukarhem. Min far var alkoholist och han slog mamma och mig varje kväll han hade pengar så att det räckte till en flaska vodka. Det var värsta tänkbara situation, och ändå gick det bra för mig. Barndomshemmet är bara en del av den man blir. Om du hade varit mer delaktig i din sons liv, så hade läget kanske varit annorlunda — eller så hade det inte det. Det vet man inte, och om man inte kan veta säkert så är det meningslöst att hålla på och spekulera. Kyle är den han är därför att han valde att bli det. Du fanns inte till hands för din dotter heller, och hon är en framgångsrik revisor.”

”Advokat”, sa Max frånvarande. ”Och hon gjorde det helt på egen hand.”

”Om du inte känner dig delaktig i hennes framgångar, då är det heller inte rätt att du tar på dig ansvaret för Kyles misslyckanden.”

Max lät hans ord bli hängande i luften, innan han slutligen frågade: ”Hur gammal är du?”

Stone verkade bli besvärad av frågan. ”Tjugosju.”

”Grabben, du är ovanligt klok för din ålder. Tack.”

Eric log.

Juan såg på Stone och formade orden Bra gjort med läpparna, varpå han återupptog mötet. ”Finns det nåt sätt att kolla Eddies teori?”

”Vi skulle kunna ta oss in i responsivisternas datasystem”, föreslog Mark. ”Där kunde det kanske dyka upp nånting, men jag tvivlar på att de delar upp medlemmarna i listor över vilka som har varit olydiga och vilka som har varit snälla.”

”Försök i alla fall”, sa Juan. ”Jämför passagerarlistan med allting annat de har på gång. Det fanns nånting som skilde ut de här personerna. Om de inte var på väg att lämna sekten, så måste det ha varit nåt annat.” Han vände sig mot Linda. ”Jag vill veta varför så många av dem var i Filippinerna samtidigt. Svaret på den frågan kan vara vår enda konkreta ledtråd.”

Juan reste sig för att markera att mötet var avslutat. ”Vi når fram till Suezkanalen klockan fem i morgon bitti. Påminn manskapet om att vi kommer att ha en lots ombord ända tills vi lämnar Port Said, så vi får köra hela den vanliga maskeraden. Max, du ser tillatt rökmaskinen som släpper ut rök genom skorstenen är påfylld, och att däcken är kollade en extra gång så att det inte ligger nåt framme som kan avslöja oss. När vi väl är framme i Medelhavet har vi tjugofyra timmar på oss att lägga upp planerna med Linc, ytterligare tolv timmar att få allting klart, och sen fritar vi Kyle Hanley. Om fyrtioåtta timmar kommer han att vara i Rom tillsammans med avprogrammeraren, och vi vara på väg mot Rivieran för det där avlyssningsuppdraget.”

Cabrillo hade aldrig kunnat ana hur svår operationen skulle bli.

Kapitel 12

Juan tryckte in hörsnäckan lite längre och klappade på strupmikrofonen så att de andra skulle veta att han var på plats. Nedanför honom låg responsivisternas anläggning, som bestod av ett antal utspridda byggnader omgivna av en vitkalkad betongmur. Bortom husen fanns en stenig strand med en pir av trä som sträckte sig trettio meter ut i Korintiska viken. Eftersom tidvattnet var på väg in kunde han känna doften av hav i den svaga brisen.

Det såg ut som om de låga byggnaderna klamrade sig fast på sluttningen och Cabrillo tyckte det påminde om något av Frank Lloyd Wrights verk. De svagt sluttande taken var täckta av tegelpannor som såg svarta ut genom hans mörkerglasögon, men från den förberedande rekognosceringen visste han att takpannorna var röda. Gräsmattorna inne på området var bruna av torka, och bladen på de knotiga olivträden var som torkade skal. Klockan var halv fyra på morgonen och de enda lampor som syntes satt på strategiskt placerade stolpar.

Han riktade uppmärksamheten mot muren. Den var tre meter hög och gjord av betongblock i dubbla lager. Som brukligt i den här delen av världen hade man murat in upprättstående glasskärvor ovanpå muren för att avskräcka inkräktare. Dagen innan hade Linda och han gått till det enda säkerhetsföretaget som fanns i den närbelägna staden Korinth och utgett sig för att vara ett amerikanskt par som just hade köpt ett hus vid havet och ville installera ett larmsystem. Butiksägaren skröt om att han hade gjort omfattande arbeten åt responsivisterna och pekade på ett signerat fotografi av Donna Sky som om det vore ett bevis.

Larmtråden som löpte längs murens överkant var en av de första saker Juan la märke till när han kom på plats. Därefter kom kamerorna, och när hans team hade räknat färdigt hade de upptäckt tretton stycken bara på utsidan av byggnaderna. De kunde bara gissa att det fanns ännu fler därinne.

Tvärsöver den stensatta uppfartsvägen fanns en skjutbar grind, och mittför piren på områdets baksida fanns en mindre grind. Från muren löpte två ståltrådsstängsel ut i havet för att förhindra att folk som promenerade längs stranden tog sig in på responsivisternas område.

Även om säkerhetsåtgärderna inte var särskilt synliga, fick man ändå ett ogästvänligt intryck, tänkte Juan. Men det såg inte ut som om anläggningen var utformad för att hålla folk borta därifrån, utan snarare för att hålla människor instängda.

Han spanade återigen ner mot marken mellan husen. Framför huvudbyggnaden stod två jeepar parkerade. En värmekamera visade att deras motorer var kalla. Det fanns inga vakter som patrullerade stigarna som gick kors och tvärs över området, inga hundar som sprang omkring, och kamerorna som var uppsatta under takskäggen och på belysningsstolpar förblev orörliga. Sannolikt fanns det en bemannad vaktlokal i någon av byggnaderna, med en vakt som övervakade ett helt batteri av monitorer. Av den anledningen hade Cabrillo skickat i väg en förpatrull med helikopter från ”Oregon” — så snart fartyget befann sig tillräckligt nära för att det skulle gå.

Linc och Eddie hade bara behövt två timmar, då de suttit i en olivlund på andra sidan kustvägen med utsikt över anläggningen, för att kartlägga kamerornas blinda fläckar och sända den informationen till fartyget. De hade uppskattat att det för närvarande fanns omkring fyrtiofem responsivister inne på området, även om det fanns tillräckligt många hus för att kunna inkvartera dubbelt så många.

Eftersom deras strategi var utarbetad i förväg och den avslutande taktiken redan hade finslipats, hade de tillbringat dagen med att få allting på plats, skaffa hyrbilar, rekognoscera flyktvägar och hittaett lämpligt ställe i närheten där George Adams kunde landa med Robinsonhelikoptern för att förflytta Kyle till Eleftherios Venizelos International Airport i Athen. Chuck Gunderson höll sig beredd med Bolagets Gulfstreamplan för den korta flygturen till Rom. All pappersexercis var avklarad och en limousine väntade på dem i andra änden.

Och om det inte skulle gå lika smidigt som beräknat, så hade de alternativa planer färdiga att sättas i gång med ett ögonblicks varsel. Planeringen var noggrann in i minsta detalj och Eric Stone, som befann sig ombord på ”Oregon”, hade genom att studera tidvattentabellerna räknat fram det exakta ögonblicket när de skulle inleda sin hemliga attack.

Även om Cabrillo deltog i kidnappningen så var det Eddie Seng, i egenskap av chef för landstigningsoperationerna, som skulle leda attacken. Och det var hans uppgift att kolla så att alla inblandade var beredda.

”En minut från min signal”, hörde Juan hur han viskade i radion. ”Från nu.”

Juan tryckte på sÄND-knappen som bekräftelse. Han testade de två hölstren han hade hängande om midjan för att förvissa sig om att han lätt fick upp de två Glock 19-pistolerna. Egentligen föredrog han den nya Fabrique Nationale Five-seveN, eftersom de små $,7-millimeterskulorna kunde tränga igenom nästan alla skyddsvästar, men det här uppdraget handlade inte om att döda. Personalen i fartygets vapenförråd hade mjukladdat Glockpistolernas 9-millimeterspatroner med halva den normala laddningen, och i stället för blykulor hade de satt i plastprojektiler. På riktigt nära håll kunde kulorna vara dödliga, men på större avstånd än fem meter oskadliggjorde man bara motståndaren tillfälligt.

Sekunderna kröp fram, och som på ett osynligt tecken gled molnen fram över månskäran och gjorde natten beckmörk. Lite svagt kunde Juan höra smattrandet från Robinsonhelikoptern när Gomez Adams intog sin position.

”Är du redo?” frågade han Mark Murphy, som satt nedhukad bredvid honom i ett dike vid vägkanten.

”Två uppdrag på tre dar”, väste Mark. Hans ansikte var strim-migt av maskeringsfärg och hans långa hår hölls på plats av ett svart pannband. ”Jag tror att du är ute efter mig.”

”Betrakta dig som vår ständige hackare i strid.”

Cabrillo kastade en blick på sin ärm. Inbäddad i tyget fanns en liten böjbar datorskärm. Upplösningen var kristallklar, och bilden man såg var responsivisternas anläggning från tre hundra meters höjd. Linda Ross befann sig i en skåpbil längre bort på vägen, vid kontrollerna till deras förarlösa flygplan. Med hjälp av kameran hade Juan obehindrad sikt över anläggningen, men ännu viktigare var kanske att han kunde se om någon rörde sig inne på området. Den lilla bildskärmen, som ännu befann sig på experimentstadiet, lyste för starkt, så han skruvade ner den tills den bara gav ifrån sig ett dämpat ljussken. Batterierna och datorn som hörde till bildskärmen var insydda i bakdelen av hans stridssele.

”Nu kör vi”, hörde Juan att Eddie sa. Han klappade Mark på axeln, och de sprang ljudlöst över vägen med mjuka kängsulor mot makadamen.

När de var framme vid muren ställde sig Cabrillo med ryggen mot den och kupade händerna. Mark klev upp i Juans händer och därefter på hans axlar.

Mark var nära att begå misstaget att gripa tag om murkrönet för att få stöd, men hejdade sig just innan han skar sönder händerna på glaset. Han stannade upp ett ögonblick så att ordföranden skulle återfå balansen. Om Mark inte hade vetat att larmtråden fanns där, skulle den ha varit nästan omöjlig att se. Den löpte längs murens ytterkant, mindre än en centimeter från kanten, och den var fastsatt med hjälp av dussintals små isolatorer. Om han fick gissa, skulle han säga att mindre än fem kilos tryck var tillräckligt för att tråden skulle gå av och larmet utlösas. Från en ficka på höften tog han upp en voltmeter för att mäta strömmen som passerade genom den ömtåliga tråden. Han fäste två krokodilklämmor i tråden och lät en meter sladd hänga ner på insidan av muren. När förbikopplingen var på plats, klippte han av tråden och kröp omedvetet ihop ifall han skulle ha gjort fel. Men det hördes inga upprörda rop, inget larm, och inga lampor tändes i någon av byggnaderna.

Från en annan ficka plockade han fram en rulle kolfiberduk somhan bredde ut över murkrönet. Han hävde sig upp på murens ovansida, och trots att han la hela sin kroppstyngd på det sylvassa glaset trängde det inte igenom hightechmaterialet. Han hoppade ner på marken och förflyttade sig en bit åt vänster. Några ögonblick senare hörde han hur Juan klättrade upp och över muren. Han landade mjukt bredvid Mark.

”När vi kommer tillbaka till fartyget, sätter vi dig på bantningskur”, sa Juan, fast utan att verka medtagen av att ha hållit Murph upplyft. Han tryckte på strupmikrofonen. ”Vi är inne.”

På områdets motsatta sida, där det fanns ytterligare en blind fläck i kameraövervakningen, höll Eddie och Franklin Lincoln på att ta sig in. Trots att Lincoln var den bäste Bolaget hade när det gällde att komma förbi olika säkerhetssystem, så var det ändå Eddie som hade klippt av tråden. För hur mycket han än ägnade sig åt kampsportsträning så hade han inte krafter nog för att hålla upp Lincs etthundrafemton kilo.

”Det är vi också. Vi håller oss beredda.”

Tätt intill marken förflyttade sig Cabrillo och Murph bort från muren. De ålade sig fram genom området i ett skenbart slumpmässigt mönster, men färdvägen var noggrant kartlagd för att undvika de många övervakningskamerorna. På taket i ena änden av huvudbyggnaden satt flera parabolantenner och ett skrangligt radiosändartorn. Det var deras mål, och det krävdes sju minuters ålning för att komma dit.

Juan tog av sig mörkerglasögonen och med händerna kupade runt ögonen tryckte han ansiktet mot ett fönster. Det syntes en svag ljuspunkt nära den bortre väggen — det var ljusskenet från en dator i standbyläge. Rekognosceringen som föregått räden hade bekräftat att det här var lägerchefens kontor.

Juan la märke till en larmdosa som var fastsatt i fönsterbågen och som skulle lösa ut om fönstret öppnades. Han fiskade upp en apparat ur stridsselen, och när han riktade den mot dosan lyste en indikatorlampa rött. Därefter drog han apparaten längs glaset för att kolla om det fanns trådar inlagda mellan de två glasrutorna, men instrumentet förblev släckt. Om det här var den säkerhetsnivå som Korinths bästa företag kunde erbjuda, funderade han på attbyta karriär — och bli grekisk inbrottstjuv i stället.

Juan fäste två små sugproppar mot glaset och skar sedan i rutan med en glasskärare, med så långsamma rörelser att ljudet inte blev mer än ett skrovligt väsande. Han hörde en ljudlig suck när vakuumet mellan de två isolerglasrutorna släppte. Han gav glasskäraren till Mark och drog försiktigt loss rutan från fönsterbågen med hjälp av sugpropparna. Därefter upprepade han processen med den inre rutan och ställde ner den på golvet innanför när han var klar.

Juan tog ett kliv över fönsterbrädan och var inne i byggnaden. När även Mark hade klättrat in genom fönstret drog Cabrillo ner rullgardinen. ”Vi är inne på kontoret.”

”Uppfattat”, svarade Eddie.

Juan gjorde en gest mot datorn. ”Den får du ta hand om.”

Murph knakade med knogarna och slog sig ner vid skrivbordet, skruvade ner skärmen innan han väckte datorn. Från en midjeväska tog han fram en elektronisk apparat täckt med dekaler och klumpar av torkat tuggummi. Han pluggade in den i datorns usbport. I nästa ögonblick uppenbarade sig en skrattande dödskalle på skärmen. När den försvann, började Mark med ena handen knappa på tangentbordet med vana, snabba rörelser, medan andra handen rullade med musen som ett barn gör med en leksaksbil.

Juan lät honom fortsätta på egen hand och undersökte kontoret med hjälp av en liten pennlampa. Han var noga med att hålla sig borta från fönstret ifall det fanns en springa vid rullgardinen. De hade läst på responsivisternas webbsajt att anläggningens chef också var från Kalifornien — en man som hette Gil Martell. Efter lite grävande hade de fått fram att Martell hade sålt lyxbilar i Beverly Hills innan han anslöt sig till gruppen, och att hans namn hade dykt upp flera gånger i samband med polisutredningen av några bilstölder. Martell hade blivit åtalad, men flera nyckelvittnen försvann till Mexiko före rättegången och åtalet hade lagts ner.

Rummets möblemang var ungefär som Cabrillo hade förväntat sig — skrivbord, en låg bokhylla, ett par stolar och en soffa med tillhörande soffbord utmed ena väggen. Han såg att allting var dyrbart. Den orientaliska mattan under soffbordet var en slätvävd, antik kelimmatta som skulle betinga ett ansenligt pris på auktion. Väggarna pryddes av inramade fotografier — Martells monument över sig själv. Några av personerna som log in i kameran tillsammans med Martell var okända för Juan, medan andra var lätta att känna igen. Han såg flera bilder på Donna Sky. Även på de här vardagsbilderna var filmstjärnans skönhet obestridlig. Hon var en typisk representant för Hollywoods kändisar med sitt mörka hår, sina mandelögon och de vassaste kindben som någonsin hade skådats.

Cabrillo undrade vad det kunde vara i hennes liv som hade varit så bedrövligt att hon gått med i en sekt.

Hans blick drogs till en annan bild. Det var ett äldre fotografi av Martell och en annan man ombord på en segelbåt. Det var signerat ”Var stark i tron. Lydell Cooper.” Bilden måste ha tagits kort innan Cooper försvann till havs på sin ketch. Juan hade läst kustbevakningens rapport och det verkade som om båten hade kapsejsat i en storm som kom från ingenstans. Fem andra mindre båtar hade också blivit överrumplade, och ytterligare tre personer hade drunknat.

Om Juan med ett enda ord skulle beskriva vetenskapsmannen som förvandlats till profet så skulle han kalla honom färglös. Det fanns ingenting särskilt utmärkande hos Cooper. Han var i sextiofemårsåldern, med tjock mage, äggformat huvud, glasögon och ett flyende hårfäste. Hans ögon var alldagligt bruna, och det grå skägget med tillhörande mustasch gjorde varken till eller från för utseendet. Ansiktsbehåringen kunde närmast beskrivas som den förväntade hos en pensionerad forskare. Juan såg ingenting som kunde inspirera tusentals människor till att ansluta sig till hans korståg — ingen karisma, ingen charm, ingenting som skulle kunna attrahera några efterföljare över huvud taget. Om han inte hade vetat hur Cooper sett ut, skulle han ha kunnat gissa att Martell hade en bild på sin revisor på väggen.

”Där har vi det!” hojtade Murph, och sedan såg han sig om skuldmedvetet för att han hade pratat så högt. ”Ursäkta. Jag är inne i systemet. Enkel match.”

Juan gick med långa kliv genom rummet. ”Kan du se vilket som är Kyles rum?”

”Här finns allting klart och tydligt. Han befinner sig i byggnadC, vilket är det nyaste huset, strax intill där Eddie och Linc klättrade över muren. Kyle Hanley har rum etthundrasjutton, men han är inte ensam. Han har en rumskompis som heter . vi ska se . Jeff Ponsetto.”

”Bra jobbat”, sa Cabrillo och vidarebefordrade informationen till Eddie och Linc. ”Börja ladda ner det du kan från deras dator.”

I detsamma hördes Linda Ross röst på det taktiska nätet: ”Ordföranden, kolla bildskärmen. Ni kommer snart att få sällskap.”

Juan kastade en blick på sin ärm. Två män i vaktmästarkläder syntes på bildskärmen. De bar på verktygslådor och tycktes vara på väg mot huvudbyggnaden, där Murph och han befann sig. Om det hade gått någon sorts larm, skulle de säkert ha hört röster. Men vad det än var som pågick, så tyckte Cabrillo inte om det.

”Murph, vi får glömma nedladdningen! Kom, så sticker vi!”

Samtidigt som Juan började gå mot dörren, fäste han en dold mikrofon under skrivbordslampan. Han visste att den snabbt skulle bli hittad — så fort inbrottet hade upptäckts — men den skulle vidarebefordra de första avgörande ögonblicken av det som tilldrog sig på Gil Martells kontor. Juan stannade till vid fönstret och kollade den lilla bildskärmen igen. Vaktmästarna närmade sig byggnadens ytterdörr, vilket gav honom och Mark den tid de behövde för att hinna ut.

Han drog sakta upp rullgardinen och hasade sig ut genom fönsterbågen. I handen höll han sin Glock, omedveten om att han hade dragit upp den.

Hukande följde de den noggrant uppgjorda vägen för att undvika övervakningskamerorna och förflyttade sig i riktning mot byggnad C. Gräset var torrt under deras sulor och prasslade för varje steg. I likhet med de övriga husen på området, var även byggnad C ett envåningshus med vitkalkade väggar och tegeltak.

Linc och Eddie stod tryckta mot väggen, bredvid en dörr, utom synhåll för kameran som satt monterad ovanför. Till höger fanns en knappsats, vars framsida hade tagits loss och hängde och dinglade i en massa sladdar. Linc hade redan installerat en förbikoppling. Trots att han hade så stora händer var den före detta Navy SEAL-soldaten den skickligaste på att dyrka upp lås, och han hanteradesina verktyg med samma precision som en hjärnkirurg. Med dyrken och torsionsstaven instuckna, gjorde han en knyck åt vänster inuti låset, och dörren gick upp.

”Fjorton sekunder”, viskade Eddie.

”Mästaren slår till igen”, sa Linc med ett belåtet leende och klev in i en lång korridor som gick genom hela byggnaden.

Korridoren kantades av dussintals likadana dörrar och lystes upp av lysrörsarmaturer som hängde ner från taket. Mattan var institutionsgrå och inte mycket mjukare än betongplattan som huset var byggt på. De fyra männen började gå genom huset, de kikade in i ett stort kök till vänster och ett rum med flera tvättmaskiner på högra sidan. Juan såg inga torktumlare och gissade att det fanns tvättlinor bakom huset. Ett inslag i responsivismen var att minska människans påverkan på naturen, så att inte ha torktumlare stämde med deras åsikter, liksom solpanelerna de hade sett på ett av hustaken.

De hittade snabbt till rum etthundrasjutton. Linc sträckte upp armarna, tog av kåpan på den närmaste takarmaturen och drog loss lysrören från hållarna. Alla fyra tog på sig mörkerglasögon och Juan vred på dörrhandtaget. Rummet innanför såg ut som ett typiskt studentrum med två järnsängar, två skrivbord och tillhörande byråar. Det tillhörande badrummet var ett litet, kaklat utrymme med golvbrunn i duschen. I mörkerglasögonens spöklikt gröna ljus blev alla former diffusa och färgerna lakades ur och blev till olika nyanser av grått. Men silhuetterna av människorna som sov i sängarna var omisskännliga. Det gällde också snarkandet.

Eddie tog upp ett plastetui från benfickan på sina uniformsbyxor. Inuti fanns fyra sprutor. Den narkotiska mixen i sprutorna oskadliggjorde en vuxen man på mindre än tjugo sekunder. Eftersom Kyle frivilligt hade anslutit sig till sekten, skulle han säkert protestera mot deras ansträngningar att få ut honom. Avprogrammeraren, Adam Jenner, hade rekommenderat att de skulle droga den unge mannen. Fast det hade Juan tänkt göra redan innan de hade fått det rådet.

Eddie gav en spruta till Cabrillo och gick fram mot en av sängarna. Mannen låg på mage och sov, med ansiktet vänt mot väggen. Med en enda smidig rörelse satte Seng handen för mannens munoch stack nålen i hans hals, varpå hans tumme pressade mot kolven med jämnt tryck. I andra änden av rummet gjorde Juan samma sak. Hans offer vaknade direkt och spjärnade emot, med ögonen uppspärrade i panik. Juan höll honom nedtryckt utan större svårighet, även när han började sparka med benen.

Cabrillo började tyst för sig själv räkna till tjugo. När han kom till tio började mannens motstånd mattas av, och när Juan kom till sjutton låg han helt stilla. Juan lyste med pennlampan i hans ansikte. Även om Kyle Hanley var mer lik sin mor, så kunde Juan se tillräckligt mycket av Max i den unge mannen för att inse att det var han.

”Här är han.”

Som en försiktighetsåtgärd satte Linc handfängsel runt Kyles anklar och handleder innan han slängde upp honom över axeln.

”Går det bra, Linc?” frågade Juan.

Linc log i mörkret. ”Jag bar dig din jävel tretton kilometer i Kambodja för tre år sen, så den här killen är ingenting. Han kan inte väga mer än sextio kilo.”

Cabrillo kollade den lilla bildskärmen på ärmen. Allt såg lugnt ut, men han tog radiokontakt med Linda för att få det bekräftat.

”Vaktmästarna är fortfarande kvar i huvudbyggnaden. En lampa tändes i andra änden av området, från er plats sett, men den släcktes igen efter en minut och åtta sekunder.”

”Kisspaus.”

”Det tror jag också. Ni är klara för upphämtning.”

”Uppfattat.” Han vände sig mot sitt team. ”Vi är klara att sticka.”

Just när de började gå tillbaka genom korridoren satte en klocka i gång. Det lät som ett brandlarm — ett högt och genomträngande ljud som högg som knivar mot trumhinnorna. Det var omöjligt att kommunicera i oväsendet, men allihop var rutinerade och visste vad som förväntades av dem.

Eddie tog täten, tätt följd av Linc och Mark. De rusade genom korridoren utan en tanke på att smyga. Det här var inte längre en kidnappningsoperation utan en kapplöpning fram till muren, där — om Linc och Eddie hade gjort det de skulle — en sprängladdning hade apterats för att spränga sönder betongen. Linda Ross befannsig tillräckligt nära för att höra larmet och hon skulle över radion instruera George Adams att komma med helikoptern för en snabb evakuering. Han skulle landa mitt på vägen och fiska upp teamet innan vakterna hunnit fatta vad som hade hänt.

En dörr på Juans ena sida flög upp och en sömndrucken man i pyjamasbyxor kom ut i korridoren. Cabrillo drämde till honom med armbågen mot hakan så att han segnade ner på golvet. Framför dem stack ännu ett huvud ut genom en dörr. Trots att den nedsövde Kyle Hanley låg över Lincs axel, tog han ett steg åt sidan och knuffade till responsivisten. Mannen for med huvudet före in i dörrposten, och när Juan passerade rullade ögonen upp i huvudet på honom tills bara vitorna syntes. Han föll som en fura.

Eddie stannade instinktivt upp när de nådde ytterdörren. Juan kollade displayen på ärmen, men Linda måste ha varit upptagen med Adams för den kretsande drönarens kamera visade inget annat än havet strax norr om dem. Han hörde hennes flickaktiga röst i hörsnäckan, men larmet ljöd så starkt att han inte kunde uppfatta vad hon sa.

Han ryckte på axlarna åt den bristande informationen och öppnade dörren, beredd med sin Glock. Med undantag för larmet som ljöd över området verkade allt lika lugnt som tidigare. Inga springande vakter och inget annat som rörde sig heller. Det verkade inte ens som om några fler lampor hade tänts.

Nu när Juan inte stod lika nära larmklockan inne i huset, pressade han handen mot örat för att försöka höra vad Linda ropade.

” . därifrån. Vakter i bortre änden. Gomez är på väg. Skynda er.”

Han famlade efter sina mörkerglasögon då tre män i grå uniformer dök upp runt ett hörn. Juan dröjde sig kvar en bråkdels sekund för länge för att försöka se om de var beväpnade. En av dem öppnade eld med en kpist så att murbruksdammet yrde i luften när skotten slog in i studenthemmets vägg. Cabrillo kastade sig ner och sköt. Han siktade perfekt och träffade vakten mitt på överkroppen, men i stället för att falla ihop vacklade mannen bara en bit bakåt.

”Stanna därinne!” ropade han åt de andra, ålade tillbaka in i korridoren och stängde dörren med foten. Han skrek för att överröstalarmet: ”De har automatvapen och kevlarvästar. Våra plastkulor hjälper inte ett dugg.”

”Som att vifta med en kniv i en eldstrid”, hojtade Eddie.

En ny automatsalva slog in i husets fasad och fick hela byggnaden att skaka.

Linc kilade fast en stol under dörrhandtaget så att den inte gick att öppna från utsidan, sedan sträckte han upp handen och slet loss larmet från väggen så att det blev tyst. ”Snarare som ett blåsrör i en artilleriduell.”

Kapitel 13

Cabrillo behövde bara en sekund för att tänka ut en plan. ”Det finns ett fönster i Kyles rum. Baksidan på det här huset ligger närmare muren.”

Han ledde dem än en gång genom korridoren och viftade med pistolen mot alla som kikade ut ur sina rum. Blotta anblicken av vapnet var tillräcklig för att få dem att hålla sig inne på rummen. Kyles nedsövda rumskompis fortsatte att sova trots allt ståhej. Juan rusade genom rummet och sköt flera skott mot det stora perspektivfönstret på bortre väggen. Plastkulorna hade för liten kraft för att slå hål på glaset, så han kastade sig med hela kroppen mot fönstret. Skärvorna yrde omkring honom när han gjorde en rullning på den uttorkade gräsmattan, och han kände att han hade fått några små skärsår på händerna och i nacken.

Eftersom det lyste ut från flera av rummen i studenthemmet kunde han se betongmuren ganska tydligt. Vakterna fortsatte sin beskjutning mot husets ingång och skulle vara tvungna att ta sig runt byggnaden. Det krasade i glaset bakom honom när Murph, Linc och Eddie klev ut genom det trasiga fönstret.

Juans handlande hade gett dem några sekunders frist.

Sprängladdningen som Eddie hade placerat ut satt ett stycke längre bort, ungefär mitt på muren. Platsen var vald utifrån kamerornas placering snarare än för att det rent taktiskt var bästa stället. För att komma dit måste de ta sig fram över hundra meter öppen mark — ett perfekt ställe för responsivisternas vakter att skjuta på.

”Linda, får jag en lägesrapport.” Cabrillo behövde en bättre överblick än han fick av den lilla bildskärmen vid handleden.

”Är det ni som just kom ut genom ett fönster?”

”Ja. Hur ser läget ut?”

”Det finns tre vakter nära ingången till studenthemmet och ytterligare omkring ett dussin som håller på att sprida ut sig över området. Alla är tungt beväpnade, och två av dem åker på fyrhjulingar. George är på väg. Ni borde kunna höra helikoptern.”

Juan kunde höra smattret från Robinsonhelikoptern genom nattluften. ”Säg åt Max att sätta i gång han också. Vi kanske måste ta till plan C.”

”Juan, jag finns med på nätet”, sa Max Hanley i radion. ”Vi är på väg just nu. Har ni med er Kyle?”

”Det har vi. Han mår bra för ögonblicket, men vi måste komma härifrån fort som fan.”

”Var inte orolig, kavalleriet är på väg.”

”Det var så de sa vid Little Bighorn när Custer dök upp, och du vet ju hur det gick.”

Ljudet av den annalkande helikoptern var öronbedövande och just innan den dundrade in över muren nickade Juan åt Eddie. De behövde inte prata med varandra. Eftersom plan A hade gått i stöpet, övergick de genast till plan B. Eddie höll i utlösningsanordningen till sprängladdningen. Han väntade ett ögonblick, medan en vakt på en fyrhjuling närmade sig bomben, och sedan utlöste han den.

En bit av muren försvann i ett virvlande, vitt dammoln och det slog upp eldslågor. Vakten kastades av och slungades i väg flera meter, innan han landade på marken med en smidig rullning. Hans terrängfordon hade vält på sidan och ballongdäcken snurrade hjälplöst i luften. Betongbitarna regnade ner över området, medan svampmolnet av damm och eld steg mot skyn.

Teamet från ”Oregon” började springa och Linc kunde utan svårighet hålla jämna steg med de andra, trots tyngden av den nedsövde Kyle Hanley som hängde över hans axel. När de nådde byggnadens hörn, kikade Juan försiktigt fram. En av de vakter som först hade öppnat eld låg nu på marken med blodigt ansikte,efter att ha fått pannan sönderskrapad av en betongklump. Han blev omhändertagen av en annan vakt, medan den tredje försökte få upp dörren.

Juan tog noggrant sikte innan han sköt de återstående fyra skotten i sin Glock. Eftersom han visste att deras överkroppar var okänsliga för plastkulorna och han ogärna ville döda vakterna, så sköt han två lågt placerade skott mot var och en. De två kulorna skulle inte kastrera dem, men de skulle vara svullna i ljumsktrakten i veckor. De kastade sig skrikande till marken med händerna tryckta mot skrevet.

”Ursäkta mig, killar”, sa Juan och befriade dem från sina vapen. De var utrustade med mini-Uzis, vilket var fantastiska närstridsvapen men värdelösa på längre avstånd. Han slängde en till Eddie och den andra till Linc, som var en bättre skytt än Murph fast han bar en person på axeln.

Den svarta Robinson R44:an kom plötsligt dånande ovanför dem, och den flög så lågt att medarna nästan slog ner tegelpannorna från taken. George Adams kretsade med helikoptern en bit ovanför marken och kunde med hjälp av ro torns nedåtriktade luftström riva upp en sandstorm. Virveln av sand fungerade både som skydd för Juan och de andra, och för att hålla vakterna nere på marken.

I det öronbedövande smattret från rotorbladen och i kaoset som rådde runt omkring, var det ingen som förstod varifrån skottsalvan kom. Plötsligt uppenbarade sig en massa vita spindelnät på helikopterns vindruta liksom på andrepilotens ruta. Glödande fragment av het metall föll ner från R44:ans hölje när kulorna slog in genom flygkroppen. George duckade och gjorde undanmanövrer med helikoptern, likt en proffsboxare i ringen, men strömmen av spårljusprojektiler fortsatte tills det började ryka från motorplåtarna.

Juan bytte hastigt frekvens på radion och ropade: ”Flyg bort därifrån, George. Bort! Bort! Bort! Det är en order.”

”Jag sticker härifrån. Beklagar”, sa George. Och därmed vände helikoptern som en trollslända och försvann ut över muren, med en röksvans som var svartare än natten.

”Vad gör vi nu?” frågade Murph.

Sjuttiofem meter öppen mark låg framför dem och responsivisterna var redan i full färd med att organisera sig. Bolagets team hade tagit skydd i ett grunt dräneringsdike, men det skulle inte hjälpa särskilt länge. Vakterna hade redan bildat sökpatruller och deras ficklampor lyste i mörkret.

”Var är du, Linda?” frågade Cabrillo.

”Alldeles utanför muren, inte långt ifrån där ni sprängde hål. Kan ni ta er fram till mig?”

”Svar nej. Det är för många vakter och det finns inte tillräckligt skydd. Jag lovar dig, det här stället är mer som en militärförläggning än ett läger för knäppgökar.”

”Då gissar jag att det är dags för en avledande manöver.”

”Det skulle sitta fint.”

I radion kunde han höra ljudet av en motor som accelererade, men Linda svarade inte.

Trettio sekunder senare slets stora grinden bort från sina gångjärn och bakänden på den hyrda skåpbilen kom inbrakande, med stötfångaren hängande på sniskan. Alla vakterna vände sig om direkt. Några började springa mot det här senaste hotet, utan att lägga märke till skuggorna som reste sig ur diket och rusade mot hålet i muren.

Ett par man öppnade eld mot Lindas skåpbil, och innan hon hunnit få i driveläget hade hon fått fyrtio hål i plåten. Det sprutade grus om hjulen innan däcken hade fått grepp och hon kunde köra bort från den förintande spärrelden.

Medan de sprang mot muren ropade Juan till Linc och Eddie. ”Dra ur magasinen och ge dem till mig.”

De ifrågasatte inte hans order och gav magasinen till honom, ungefär som stafettlöpare som lämnar över pinnen. ”Byt till plan C. Vi ses om en stund.”

”Vart ska du?” pustade Mark.

Cabrillo tänkte att de måste försöka få i väg Murph till fartygets gym. ”De träffade ett av Lindas däck. Det står några jeepar framför huvudbyggnaden. De kommer att hinna i fatt oss innan vi har kört en kilometer. Jag ska fördröja dem så att ni kan ta er till bryggan.”

”Det borde vara min uppgift”, sa Eddie.

”Svar nej. Du ansvarar för Max son. Lycka till.”

Juan gick bort från den rykande högen av bråte som en gång hade varit en mur. Fyrhjulingen låg fortfarande stjälpt på sidan med röken ringlande ur avgasröret. Juan vände sig om och såg sina mannar klättra ut genom hålet, varpå han högg tag i styret. Han gasade och baxade med styret för att utnyttja fyrhjulingens kraft, hellre än att slösa bort sina egna krafter på att få det tvåhundrasjuttio kilo tunga fordonet på rätt köl igen. Det föll ner på de fjädrande däcken och han slängde upp benet över sitsen och gasade på, redan innan han hade satt sig.

Fyrhjulingens 750-kubiksmotor morrade till när han åkte i väg över gräsmattan. En grupp vakter sprang mot de öppna jeeparna, medan de som var närmast muren återupptog sin jakt på Juans kolleger.

Cabrillo hade fortfarande ett övertag eftersom han hade mörkerglasögon på sig, men fler och fler lampor tändes inne på området. Strålkastarna satt på stolpar och gav ifrån sig ett bländande ljus. Han hade högst en minut på sig innan de upptäckte att det inte var en av deras egna som körde fyrhjulingen. Cabrillo körde omkring som om han letade efter inkräktarna, fast han egentligen försökte hitta en vakt som befann sig långt bort från alla lampor. Han fick syn på en man som tog skydd bakom ett av de uttorkade träden, intill platsen där två av murarna möttes. Han körde åt det hållet och drog av sig mörkerglasögonen, men stannade i skuggan så att hans ansikte förblev dolt. Eftersom Cabrillo inte visste vilket språk vakten talade, vinkade han honom till sig och visade att han skulle hoppa upp där bak på den stora fyrhjulingen.

Vakten tvekade inte. Han sprang fram till Juan och hoppade upp på sitsen bakom honom, höll sig fast med ena handen på Cabrillos axel, samtidigt som han höll en kpist i den andra.

”Inte din turdag i dag, polarn”, mumlade Juan tyst och gasade på.

”Jag har allihop”, meddelade Linda Ross. ”Vi är på stora vägen nu.”

Juan sneglade bort mot jeeparna och såg att den första var redo att köra i väg. Utöver föraren och vakten på passagerarplatsen, fanns det ytterligare två beväpnade män där bak, som höll sig fast i störtbågen. Han visste i och för sig att hans mannar kunde ta varapå sig själva, men de var praktiskt taget obeväpnade och satt i en skåpbil med punktering som inte gjorde mer än åttio kilometer i timmen. Utgången var ofrånkomlig, särskilt när också den andra jeepen körde i väg efter hans team.

Det var dags att utjämna förutsättningarna.

Vakten som åkte baktill på Cabrillos fyrhjuling klappade honom på axeln och pekade att de skulle åka till baksidan av elevhemmet. Juan tycktes lyda och accelererade mjukt över det jämna underlaget. Han kände att han hade de andra vakternas blickar på sig, så han väntade till i sista sekunden med att vrida styret kraftigt åt höger. Ballongdäcken gjorde fåror i marken, och hade Juan inte vräkt över kroppstyngden åt motsatt håll skulle fyrhjulingen ha vält. När de kom ner på alla fyra hjulen igen och nosen pekade rakt mot öppningen i muren, satte Juan in stöten. Han vred vaktens mini-Uzi ur händerna på honom och stack ner den innanför sitt eget bälte. Vakten blev förvirrad för ett ögonblick, men återhämtade sig snabbt. Han slog armen om Juans hals och började pressa sin seniga överarm mot Cabrillos luftstrupe med fruktansvärd kraft.

Juan flämtade och kunde nästan inte andas, men ändå accelererade han med fyrhjulingen mot öppningen. Det ojämna hålet var knappt två meter i diameter, och nedanför låg en hög av trasiga betongblock och sprucket murbruk. De närmade sig i sextio kilometer i timmen och hade mindre än femton meter kvar, då kulorna började smälla mot väggen. Responsivisternas vakter hade sett det flyende fordonet och antog att de två männen på fyrhjulingen var samma personer som oförmärkt hade tagit sig in i lägret. Betongskärvorna och dammet yrde från muren när vakterna sköt efter dem.

Juan kunde känna hettan från projektilerna som visslade kring öronen. Ett skott snuddade till och med vid hans konstgjorda ben, men det brydde han sig inte om för han var helt fokuserad på hålet i muren. Hans lungor fick krampryckningar av syrebrist när greppet om halsen hårdnade och vakten tog i av alla krafter för att strypa sitt offer.

Skynda på, era jävlar! Skjut rakt för en gångs skull! tänkte Juan när hans perifera seende försvann i ett hastigt växande mörker, somom han tittade in i en oändligt lång tunnel.

Nu, fort! Cabrillo insåg att det kunde vara hans sista tanke på jorden.

Sedan kände han en våldsam knyck, som om någon hade slagit till med en slägga mot ryggraden. Vaktens strupgrepp upphörde. Det gurglade om honom, samtidigt som han sjönk ihop mot ordföranden, med blodet från den punkterade lungan forsande ur munnen. Skottsalvan från vakterna hade träffat en av deras egna. Han ramlade av från fyrhjulingen när Juan körde upp på högen med bråte. De kraftiga däcken fick utan svårighet fäste i det lösa gruset. Han flög uppför murresterna och genom hålet, och duckade för att inte få huvudet avslitet. På andra sidan gjorde han en luftfärd, och alldeles innan han landade reste han sig instinktivt från sitsen för att mildra stöten.

Den stora Kawasakin studsade på stötdämparna så att Cabrillo var nära att flyga över styret. Hörsnäckan till radion ramlade ur och blev hängande i sladden. Han höll i sig hårt och kämpade för att få luft genom sin skadade luftstrupe. Så snart fyrhjulingen hade alla hjulen i marken igen, vred han häftigt på styret och svängde för att komma ut på kustvägen som ledde till Korinth, två mil därifrån.

Han rullade upp på vägbeläggningen, just som den första jeepen kom farande ut genom den förstörda grinden och fortsatte vägen bortåt. Linda och de andra hade kanske en kilometers försprång. Inte på långa vägar tillräckligt. Med ett reglage på styret kopplade Juan ur fyrhjulingens framhjul, vilket gav honom extra fart. Han accelererade på vägen som löpte längs murens utsida.

Grinden var tjugo meter framför Juan när den andra jeepen körde ut så att gruset sprutade om hjulen, innan de kom upp på asfalten. I den bilen var det bara tre vakter: en förare, en passagerare och en kille som stod där bak med en AK-47:a.

Juan hade fördelen av högre fart och åkte upp bakom jeepen innan de hunnit fatta att han var där. Han hoppade upp så att han stod på sitsen, med vinden stickande i ögonen. Han sänkte farten en aning så att han bara körde några kilometer i timmen fortare än jeepen, och brakade in med fyrhjulingens front i jeepens bakre stötfångare.

Cabrillo kastades av från Kawasakin och for med axeln före in i vakten som stod där bak. Mannens ansikte krockade med störtbågen så att det krasade om tänderna, och han böjdes bakåt tills det såg ut som om hälarna skulle snudda vid huvudet. Även om vakten inte hade dödats av smällen så var Juan säker på att han var ute ur leken. Juan trasslade sig loss så pass att han kunde sparka med benprotesen i en svepande båge och träffade vakten på passagerarsätet i sidan av huvudet. Eftersom jeepens dörrar var borttagna fanns det inget som tog emot, och mannen ramlade ut ur fordonet och snurrade några varv på vägen.

Cabrillo satte mini-Uzins pipa mot förarens huvud innan denne var fullt medveten om vad som hade hänt.

”Hoppa eller dö. Välj själv.”

Föraren gjorde varken eller. Han ställde sig på bromsen. Jeepens bakdel nästan lyftes från vägbanan och Juan flög in i vindrutan, som vek ner sig så att han rullade fram över motorhuven och föll ner framför kylaren så hastigt att han inte hann hugga tag i grillen.

Så fort Cabrillo hade försvunnit ur sikte, släppte föraren bromsen och trampade på gasen igen, eftersom han visste att mannen som attackerat dem låg hjälplös på vägen.

Kapitel 14

”Oregons” stäv gick med lätthet fram genom Joniska havets mörka vatten. Båtens revolutionerande magnetohydrodynamiska drivenheter kunde ha drivit fram fartyget genom metertjock packis precis lika lätt. De befann sig väster om Korinth efter att ha rundat Peloponnesoshalvön, och de färdades rakt österut för att komma i rätt position. Det var glest mellan båtarna. Det enda som syntes på radarskärmen var några fiskebåtar som troligtvis trålade efter bläckfisk som var uppe vid ytan och sökte föda på natten.

För ögonblicket skötte Eric Stone två saker på en gång. Han satt på sin vanliga plats vid rodret och hade kontroll över fartyget, men han hade också vridit en av Mark Murphys datorskärmar mot sig så att han kunde ta över och manövrera drönaren som fortfarande kretsade över responsivisternas anläggning. När de kom närmare land och framförandet av fartyget skulle kräva hans fulla uppmärksamhet, skulle han lämna över drönaren till Gomez Adams som var på ingång med den skadade Robinsonhelikoptern.

”’Oregon’, det här är Gomez.” Hali hade kopplat helikopterns vanliga kanal till högtalarna i rummet. ”Jag har er i sikte.”

”Uppfattat, Gomez. Vi påbörjar fartminskningen”, sa Max från kaptensstolen. ”Fem knop, om jag får be, Stone.”

Eric knappade på några tangenter för att minska vattenvolymen som forsade genom ”Oregons” drivtuber, tills han kunde vända pumparna och få ner fartygets hastighet till den begärda. De måste ändå ha en viss fart framåt för att förhindra att fartyget rullade,vilket skulle försvåra Adams landning.

Max snurrade runt på stolen så att han kunde se chefen för skadekontrollgrupperna som stod redo vid sin station längst bak i rummet. ”Är släckningsteamen redo?”

I full mundering”, svarade han genast, ”och jag står med fingrarna på avtryckarna till vattenkanonerna.”

”Bra. Hali, säg till George att vi är redo när han är det.” Max tryckte på snabbtelefonen till hangaren där dr Huxley höll sig beredd. ”Julia, George är bara några minuter härifrån.”

En kula hade bara snuddat vid pilotens vad, men Max Hanley kände sig lika skuldmedveten som om hela teamet hade blivit utplånat. Oavsett hur man försökte bortförklara saken, så var det ett faktum att Juan och de andra hade utsatt sig själva för fara på grund av honom. Och nu hade uppdraget — som borde ha varit enkelt — gått fullkomligt åt skogen. Än så länge var Georges köttsår den enda skadan, men Juan hade fallit bort från det taktiska nätet och Hali kunde inte nå honom. Linda hade Linc, Eddie och Kyle med sig i skåpbilen, och de rapporterade att en jeep med tungt beväpnade män förföljde dem.

För minst hundrade gången sedan kollegerna hade hamnat i bakhåll svor Max över deras beslut att bara använda icke dödliga vapen. Ingen hade väntat sig en armé av beväpnade vakter. Hanley hade inte funderat så noga på innebörden av att det fanns så många vapen på sektens område, men det bådade inte gott. Av det han hade hört och läst sedan hans ex hade ringt till honom, så var responsivisterna inte våldsamma. I själva verket undvek de våld i alla dess former.

Hur det hängde ihop med massmordet ombord på ”Golden Dawn” förstod han inte. Var responsivisterna i krig med någon annan grupp? Och i så fall — vilka var de? Någon annan sekt som ingen hade hört talas om? En grupp som var beredd att döda hundratals människor bara för att responsivisterna trodde på födelsekontroll?

För Max var alltihop obegripligt. Han kunde inte fatta hur hans ende son hade kunnat bli indragen i en sån här grupp. Han ville så gärna tro att han själv inte hade någon skuld i det hela. En mindre ansvarsfull person skulle ha kunnat intala sig själv just det. MenMax visste vad han hade för skyldigheter och han hade aldrig försökt smita ifrån dem.

Tills vidare sköt han skuldkänslorna åt sidan och fokuserade på den stora bildskärmen, där ett fönster hade öppnats och visade en kamerabild av helikopterplattan på ”Oregons” aktersta lastlucka. I månens sken såg skadorna på deras R44:a ganska omfattande ut, när George hovrade med helikoptern ovanför akterrelingen. Röken vällde ut från motorplåtarna i täta moln, som vispades till en virvel av de snurrande rotorbladen.

Det här var ännu ett exempel på varför ingen någonsin ifrågasatte Adams mod. Han hade flugit den skadskjutna helikoptern över trettio kilometer öppet hav i stället för att välja det säkra sättet och landa på en åker. Det skulle förstås ha lett till alla möjliga frågor från de grekiska myndigheterna. Och ordförandens plan C krävde att alla var ombord på båten och att de kom ut på internationellt vatten så fort som möjligt.

Helikoptern hovrade en meter över däck och sänkte sig långsamt. Ögonblicket innan medarna tog mark kom en kraftig rökpuff från avgasröret. Motorn hade skurit och Robinsonhelikoptern brakade ner på plattan så hårt att ett stag knäcktes. Max såg att George lugnt stängde av helikopterns olika system, ett i taget, innan han spände loss sig själv. När hangarhissen började gå ner, tittade George rakt in i kameran med ett kaxigt leende.

En hemma i säkerhet, tänkte Max. Då var det sex kvar.

Med punktering på ena bakdäcket var skåpbilens väghållning inte mycket att hurra för. Linda fick brottas med den genom kurvorna när hon körde mot den nya huvudvägen — den stora trafikpulsådern till och från Peloponnesoshalvön. Hon såg ingen rörelse i backspeglarna, men hon förstod att det inte skulle hålla i sig. Medan Linc förberedde repen, sökte Eddie igenom bakre delen av skåpbilen för att försöka hitta något som kunde hejda förföljarna. Linda hade använt en bärbar dator för att manövrera det förarlösa planet, och då hade hon ställt in en stol på hjul och ett litet skrivbord som Eddie kunde hiva ut genom bakdörrarna. Han samlade också ihop alla deras vapen och all ammunition. De hade tre pistoler och sex extra-magasin med plastkulor. Skotten skulle antagligen tränga igenom en vindruta men studsa mot däcken som tuggade papperskulor.

De for igenom små byar som klättrade utefter vägkanterna, med vitkalkade bostadshus, en taverna med spaljéer där det växte druvor, och här och var en get som stod bunden vid en påle. Trots att utlänningar byggde fritidshus utmed kusten, så räckte det med att åka två, tre kilometer in i landet så såg det ut som om livet inte hade förändrats på hundra år.

Något fångade Lindas blick — ett ljussken i backspegeln. Det hade inte varit någon annan trafik så här sent på natten, så hon förstod att det måste vara strålkastarna på en av jeeparna hon hade sett inne på området.

”Vi håller på att få sällskap”, sa hon och trampade hårdare på gasen, men höll ändå igen lite för att det punkterade däcket inte skulle trasas sönder helt.

”Låt dem komma i fatt oss”, ropade Eddie från skåpbilens bakre del. Han hade ena handen på dörrhandtaget och i den andra höll han en pistol.

Jeepen måste ha kört i hundratrettio kilometer i timmen och närmade sig snabbt. Eddie kikade ut genom bakrutan och såg dem komma, och då insåg han att de inte skulle lägga sig bakom skåpbilen utan köra upp jämsides.

”Eddie!” skrek Linda.

”Jag ser.”

Han slängde upp dörren när jeepen befann sig tio meter bakom och sköt så fort han kunde trycka på avtryckaren. De första skotten studsade mot jeepens motorhuv och grill, men de följande träffade vindrutan. Kulorna slog prydliga hål i glaset, vilket tvingade föraren att gira åt sidan och sakta ner. För ett kort ögonblick såg det ut som om de skulle välta med den fyrhjulsdrivna jeepen, men i sista sekunden slet föraren i ratten åt motsatt håll, så att de två hjulen på vänstersidan dunsade ner på asfalten igen.

De återupptog snabbt jakten på den flyende skåpbilen.

”Linc, ner! Linda, fortsätt bara”, ropade Eddie när vakten i jeepens passagerarsäte sträckte sig upp över vindrutan. Han höll en automatkarbin i händerna.

Smattret från vapnet och det metalliska vinandet av kulorna som slog in genom plåten hördes på samma gång. Rutorna i bakdörrarna exploderade så att Eddie Seng fick en skur av diamantliknande glasskärvor över sig. Plåten blev glödhet där skotten slog igenom, och en kula rikoschetterade inne i skåpbilen innan den borrade in sig i baksidan av Lindas säte.

Eddie höjde nästa pistol över fönsterkanten och sköt i blindo, medan Linc skyddade den medvetslöse Kyle Hanley med kroppen.

”Hur lyckades du med det där?” ropade Linda från förarsätet. Hon satt hopkrupen över ratten och tittade i den yttre backspegeln. ”Du träffade skytten i bröstet.”

”Dödade jag honom?” Eddie stoppade in ett nytt magasin.

”Vet inte. En kille längst bak tar hans vapen. Håll i er!”

Linda bromsade och svängde ut framför jeepen. De två fordonen körde ihop med ett brak och skåpbilen åkte upp på jeepens stötfångare för ett ögonblick innan den gled ner igen med en hård duns. Den skjutne vakten slungades ut ur jeepen, medan männen där bak flög in i störtbågen.

Med foten på gasen igen lyckades Linda ge dem hundra meters försprång innan vakterna kunde återuppta jakten.

’”Oregon’, hur långt har vi kommit?”

Eric Stone svarade genast. ”Jag ser er från drönaren. Ni har en mil kvar.”

Linda svor.

”För att göra saken värre”, fortsatte Stone, ”så kommer det ytterligare två jeepar bakom den första. Den ena ligger kanske fyra hundra meter bakom och den andra kommer strax bakom.”

Jeepen hann i fatt dem igen, men i stället för att komma för nära höll den sig en bit bakom, och den beväpnade vakten började skjuta mot skåpbilens däck. Linda vred ratten fram och tillbaka för att göra det svårare att sikta, men hon visste att det bara var en tidsfråga. ”Har ni några smarta idéer där bak?”

”Det är tyvärr helt blankt”, erkände Eddie, men sedan lyste hans ansikte upp. Han knackade på sin radiomikrofon. ”Eric, krascha drönaren ner mot jeepen.”

”Va?”

”Drönaren. Använd den som en kryssningsmissil. Sikta på passagerarutrymmet. Den borde fortfarande ha tillräckligt med bränsle kvar för att explodera vid sammanstötningen.”

”Utan den kommer vi inte att kunna plocka upp ordföranden”, protesterade Stone.

”Har du hört nåt från honom under de senaste fem minuterna?” Frågan blev hängande i luften. ”Gör som jag sa!”

”Ska ske.”

Cabrillo hade knappt landat framför jeepen förrän föraren trampade på gasen. Juan hade en bråkdels sekund på sig att lägga sig platt och sträcka upp armarna mot stötfångaren ovanför. Han grep tag om den underifrån, samtidigt som jeepen ökade farten och släpade med honom längs vägen. Han hävde sig högre upp för att få upp baken från den skrovliga asfalten, medan gummit skrapades bort från hans kängor.

Juan hängde kvar så i några sekunder för att hämta andan. Han hade tappat mini-Uzin, men hade fortfarande en Glock i ett hölster vid höften, Han höll fast extra hårt med vänsterhanden och använde den högra för att ta hörsnäckan och sätta den på plats, precis lagom för att höra den sista ordväxlingen mellan Eddie och Eric.

”Svaret är nej”, sa han, och det fångades upp av strupmikrofonen, trots motordånet bara några decimeter från hans ansikte.

”Juan”, ropade Max jublande glad, ”hur är det med dig?”

”Tack, jag hänger kvar än.” Han lutade huvudet bakåt så att han kunde se framåt på vägen. Trots att allting var upp och ner, såg han baklyktorna på två bilar och det omisskännliga ljusflimret av gevärseld från en av dem. ”Ge mig trettio sekunder så är skåpbilen utom fara.”

”Längre än så klarar vi oss inte”, varnade Linda.

”Lita på mig.” Sedan spände Cabrillo axlarna och hävde sig upp lite till, så att han låg längs stötfångaren, utom synhåll för föraren. Han höll i grillen så hårt han kunde och drog upp Glockpistolen ur hölstret med vänsterhanden. Med högerhanden stötte han ifrån och rullade upp över motorhuven.

Han satte två skott i bröstet på föraren. På det avståndet skulleplastkulorna ha varit dödliga, om inte föraren hade burit en kevlarväst. Som det nu var, träffade de två kulorna med kraften hos en mula och pressade ut varenda luftmolekyl ur hans lungor.

Cabrillo kravlade över motorhuven och grep tag i ratten just när föraren släppte den. Mannens ansikte var likblekt och munnen rörde sig ljudlöst när han försökte få luft. Cabrillo försökte hålla mitt i vägen genom att titta bakåt, i stället för det håll de var på väg åt. Det blev inte bättre av att föraren fortsatte att trycka på gaspedalen.

Juan hade inget annat val än att sträcka sig fram med pistolen och skjuta mannen i benet. Blodet stänkte på instrumentbrädan, på föraren själv och på Cabrillo, men skottet hade önskad effekt. Förarens fot åkte bort från gasen och jeepen började tappa fart. När de var nere i trettio kilometer i timmen, riktade Cabrillo pistolen mellan förarens plågade ögon. ”Ut.”

Mannen gjorde ett klumpigt hopp, föll i makadamen, höll om sitt blödande lår och blev liggande orörlig i en hög av avskavt skinn och brutna lemmar.

Juan svingade sig över den nedfällda vindrutan, kravlade sig ner på förarplatsen och började jaga efter den närmaste jeepen. I backspegeln kunde han se ett par strålkastare längre bort på vägen och utgick ifrån att det var ytterligare några av responsivisternas vakter. Deras ihärdiga förföljande satte i gång alla möjliga larmklockor i hans medvetande, och det var något att fundera på när de väl hade tagit sig därifrån.

Vakterna som sköt mot skåpbilen hade ingen anledning att misstänka Juans jeep när han närmade sig bakifrån, samtidigt som även den tredje jeepen började närma sig. De passerade under en skylt som meddelade både på grekiska och engelska att de snabbt närmade sig påfartsrampen till den nya huvudvägen och den viktiga bron över Korinthkanalen, så det var snarast tajmingen — inte genomförandet — som bekymrade honom. Tajmingen måste bli perfekt. Rampen närmade sig på höger sida. Den tredje jeepen låg femtio meter bakom, och kulorna fortsatte att rikoschettera mot skåpbilen framför.

”Linda”, sa Juan, med ögonen både på jeepen framför och densom närmade sig bakifrån, ”öka farten så mycket det går. Oroa dig inte för om däcken ramlar av. Plattan i botten.”

Skåpbilen ökade avståndet till jeepen bakom, men jeepföraren gasade på och krympte avståndet igen. Cabrillo kom i kapp jeepen och körde in i stötfångaren. Smällen var inte särskilt hård, och det behövde den heller inte vara. Knepet var att träffa på en sånt sätt att bakänden på den påkörda bilen snurrade runt.

Juan kände sig som en rallyförare som kämpade för att gå upp i ledningen och krockade med jeepen ännu en gång, samtidigt som föraren rätade upp bilen efter den första smällen. Den här gången var det ohjälpligt, och Juan tvingades hastigt väja åt vänster när responsivisternas fyrhjulsdrivna jeep kanade okontrollerat i en vid båge över vägen, innan de två hjulen på vänstersidan fick grepp och bilen slog runt flera varv, så att plåtbitar lossnade och flög av tillsammans med passagerarnas kroppar.

Jeepen blev liggande upp och ner, tvärsöver den enfiliga påfarten, som effektivt blockerades. Nu hade Linda inget att frukta bakifrån, och det var fritt fram att köra mot bron. Juan fortsatte att hålla ett vakande öga i backspegeln. Vakterna i den tredje jeepen saktade ner när de närmade sig påfartsrampen, men måste snart ha insett att deras jaktbyte hade flytt, för de accelererade igen och körde efter Cabrillo, som fortsatte att köra mot Korinth.

Ingen i kommunikationscentralen kunde tro det de såg från den flygande drönaren förrän Eric anropade Cabrillo över radion. ”Är det där du i jeep nummer två, chefen?”

”Svar ja.”

”Snygg körning.”

”Tack. Hur ser det ut?”

”Linda och hennes team är utom fara. Det kommer inte ut några fler fordon från responsivisternas fäste, och än så länge har er fyrverkeriuppvisning inte dragit till sig myndigheternas uppmärksamhet. Om ungefär två minuter är vi framme vid kanalens mynning. George klev just in från hangaren och kommer att ta över drönaren.”

”Hur ser det ut längs min väg genom stan?”

”Vid det senaste svepet var det helt fritt. Så snart Linda kommer fram till bron får du tätare rapporter.”

”Okej. Vi ses om en stund.”

Klädd i sin flygardräkt med ena byxbenet avklippt och ett stort bandage runt låret, satte sig George Adams vid en dator och höll det skadade benet rakt utsträckt.

”Hur känns det?” frågade Max och försökte låta mer barsk än vanligt för att dölja sina skuldkänslor.

”Ytterligare ett ärr att imponera på damerna med. Hux behövde bara sy åtta stygn. Jag är mer bekymrad för helikoptern. Där kan man snacka om schweizerostbehandling. Det var elva hål enbart i huven. Okej, Stoney, jag är redo.”

Eric lämnade över det förarlösa flygplanet till Adams så att han själv kunde koncentrera sig på att styra det stora lastfartyget genom Korinthkanalen.

En kanal genom det smala näset hade föreslagits redan på romartiden, men att genomföra det var mer än de klarade av. Romarna, som var skickliga konstruktörer, byggde i stället en väg, som de kallade diolkos. Lasten lossades från fartygen i ena änden, och både last och skepp lastades på hjulförsedda slädar som drogs av slavar till den andra terminalen, där båtarna sjösattes igen och lastades om. Det var inte förrän i slutet av 1800-talet som tekniken hade utvecklats så långt att man kunde gräva en riktig kanal och bespara vår tids lastfartyg den tvåhundrafemtio kilometer långa sjöresan runt Peloponnesoshalvön. Efter ett misslyckat franskt försök tog ett grekiskt företag över och fick kanalen färdig 1893.

Med en längd på sex kilometer och en bredd av endast tjugofyra meter vid havsytan fanns det inte så mycket att säga om kanalen — förutom en mycket speciell sak. Den var huggen genom berggrund som höjde sig mer än sjuttiofem meter över fartygen som passerade igenom. Det var som om en yxa hade kluvit klippan och skapat den smala passagen. Ett populärt turistnöje var att stå på någon av broarna som gick över kanalen och kika ner på de oceangående fartygen långt därnere.

Hade det inte varit för ljuspunkterna i den lilla staden Poseidonia, så skulle det på ”Oregons” stora bildskärm ha sett ut som omfartyget var på väg rakt mot en klippa. Kanalen var så smal att den var svår att upptäcka. Den avtecknade sig bara som ett obetydligt ljusare streck mot den mörka stenen. Då och då svepte ett par bilstrålkastare över den stora bron en dryg kilometer inåt land.

”Är du säker på att det här går, Stone?” frågade Max.

”Eftersom det är högvatten, kommer vi att ha över en meter till godo på sidan av bryggvingarna. Jag kan inte lova att jag inte skrapar av lite färg, men jag får absolut igenom fartyget.”

”Okej då. Jag tänker inte se det här på tv om jag kan se det i verkligheten. Jag går upp på bryggan.”

”Gå bara inte ut”, varnade Eric, med lite osäker röst. ”För säkerhets skull.”

”Det här klarar du galant, grabben.”

Max tog hissen upp och steg ur på den mörka kommandobryggan. Han kastade en blick akterut, för att titta på några besättningsmän som höll på med förberedelser under överinseende av Mike Trono och Jerry Pulaski, två av Lincs bästa mannar. Det fanns också besättningsmän utposterade i fören.

Fartyget ångade på i nästan tjugo knop när det närmade sig inloppet. I dag används kanalen främst av fritids- och sightseeing- båtar, och alla större fartyg blir bogserade igenom på grund av det trånga utrymmet, och hastigheten är begränsad till fem knop. Max hade det största förtroende för Eric Stones förmåga att hantera fartyget, men han kunde inte bortse från att axlarna var spända. Han älskade ”Oregon” lika mycket som ordföranden gjorde och avskydde att se ens en repa som skämde hennes avsiktligt sjaskiga förklädnad.

De passerade en lång vågbrytare på styrbordssidan och kollisionslarmet ljöd över hela fartyget. Besättningen visste vad som väntade och hade vidtagit lämpliga försiktighetsåtgärder.

I varje ände av kanalen fanns en liten bro som hörde ihop med de två kustvägarna som passerade över den. Till skillnad från de höga fackverksbroarna som reste sig över vattnet, gick de här tvåfiliga konstruktionerna alldeles ovanför havsytan. För att släppa igenom fartyg som skulle gå genom kanalen, kunde broarna sänkas på mekanisk väg tills de vilade på havsbottnen så att båtarna kunde passera över. Så snart fartyget hade passerat, vevades broarna tillbaka på sin plats och bilarna kunde åka över igen.

Med den förstärkta förstäven, som var konstruerad för att kunna forcera havsis, rände ”Oregon” in i bron och gled upp över den med ett öronbedövande gnissel. I stället för att bron krossades, så knäcktes spärrarna som höll den uppe av skrovets ofantliga tyngd, vilket fick bron att sjunka ner under fartyget. ”Oregon” föll ner igen med ett enormt plask som skvalpade fram och tillbaka mellan kanalens sidor och fick fartyget att vrida sig på ett farligt sätt.

Max tittade upp. Det var som om kanalens formlösa klippväggar nådde till himlen. De fick fartyget att verka mindre, och broarna för bilar och tåg längre fram såg lika lätta och smäckra ut som balkarna till hans barndoms Meccano.

Fartyget fortsatte genom kanalen, och till Erics stora förtjänst höll han båten exakt i mitten. Genom att använda ”Oregons” tvärskepps styrpropellrar med stor skicklighet lyckades han undvika att bryggvingarna stötte emot sidorna en enda gång. Max chansade och klev ut på den ena och gick ända ut till änden. Det var både dumt och farligt. Om Eric begick ett misstag, så skulle en kollision i den farten slita bort plattformen från överbyggnaden. Men Max ville sträcka ut handen och känna på berggrunden. Den var kall och skrovlig. På det här djupet låg kanalen i skugga under större delen av dagen, så solen fick aldrig någon chans att värma upp stenen.

Belåtet skyndade han tillbaka till bryggan just som ”Oregon” krängde till och relingen stötte emot kanalväggen. Eric justerade kursen minimalt, för att inte korrigera för mycket, och la fartyget i mitten igen.

”Lindas skåpbil är nästan framme vid bron på nya vägen”, meddelade Gomez i snabbtelefonen. ”Jag kan se ordföranden också. Han har fortfarande ett ordentligt försprång till jeepen som jagar honom.”

”Jag kommer ner”, sa Max och gick mot hissen.

Fyra hundra meter från bron trasades det punkterade däcket sönder helt och de körde den sista biten på fälgen så att gnistorna yrde som från en bengalisk eld. Ljudet var som när man drar med naglarnamot svarta tavlan — ett ljud Linda avskydde mer än något annat. Hon visste inte vilket som gjorde henne gladast när de kommit till mitten av brospannet: att de snart skulle vara ur klämman eller att det fruktansvärda gnisslet hade upphört.

Franklin Lincoln vräkte upp sidodörren så fort de hade stannat. Han såg att ”Oregon” snabbt närmade sig och slängde ner tre starka klätterrep över broräcket. Repen var säkrade runt skåpbilens säten och genom en del av ramen som var synlig i lastutrymmet. Repen rullade ut sig när de föll genom luften, tills de blev hängande med nedre änden endast tre meter från vattenytan.

Linda hoppade snabbt ur bilen och satte på sig sin nedfirningsutrustning — sele, hjälm och handskar — samtidigt som vattnet skummade om ”Oregons” akter sextio meter längre ner, eftersom man hade reverserat vattenjet aggregaten för få stopp på fartyget. Tack vare det kraftfulla maskineriet stannade båten nästan helt.

Linc hade redan fått på sig en sele som brukade användas av fallskärmshoppare som gjorde tandemhopp, och med Eddies hjälp hade han spänt fast den medvetslöse Kyle Hanley mot sin egen kropp. Sedan gjorde de fast repen i selarna och väntade på klartecken nedifrån.

Ombord på ”Oregon”, som sakta rörde sig framåt, fångade några besättningsmän i fören de dinglande ändarna och gick akterut med dem, samtidigt som de såg till att repen inte trasslade in sig i överbyggnaden, antennerna eller några andra av alla de oräkneliga saker de skulle kunna fastna i. Så snart männen med repen hade kommit till akterdäcket, beordrade Max teamet att komma ner.

Linda, som inte var det minsta höjdrädd, klättrade upp på skyddsräcket och började fira sig ner från bron. Eddie befann sig på ena sidan om henne, och Linc, som höll i Kyle, på den andra. De sänkte sig ner på utsidan av balkarna, och plötsligt hängde de och dinglade sextio meter ovanför fartyget, utan något annat som höll dem uppe än de tjugo millimeter tjocka repen.

Med ett tjut for Linda nedför repet likt en skenande hiss. Eddie och Linc följde snabbt efter och föll nästan fritt genom luften, innan de bromsade farten med hjälp av sina nedfirningsselar. De landade nästan samtidigt och stod kvar så att deras kolleger kunde kopplaloss dem från repen. De nedhängande ändarna gjordes hastigt fast runt några pollare som var bultade i fartygets däck.

Något andfådd efter adrenalinkicken sa Linda: ”Nu kommer det roliga.”

Eric Stone iakttog det som hände på däck via fartygets övervakningskameror och väntade inte på order. Han sköt försiktigt det T-formade gasreglaget framåt så att fartyget sakta började röra sig framåt genom kanalen. Slacket i repen försvann direkt och de skälvde till ett ögonblick innan fartygets dragkraft fick hyrbilen att rulla upp över skyddsräcket. Den föll som en sten och slog ner i vattnet alldeles bakom ”Oregons” akter. Taket blev platt av nedslaget och alla rutor krossades. Den tunga motorn fick skåpbilen att ställa sig på högkant, likt en anka som dyker efter föda, och den guppade en stund i fartygets kölvatten innan den vattenfylldes och sjönk. De skulle bogsera det förstörda fordonet en bra bit ut i Egeiska havet innan de kapade repen och lät bilen sjunka till botten.

Bilen var hyrd av en förklädd besättningsmedlem med falska id-handlingar och det fanns ingen koppling till Bolaget. Nu var det bara en person till som skulle återvända till fartyget för att uppdraget skulle kunna betraktas som en framgång, även om det innebar att de tvingades använda sig av plan C.

Cabrillo körde i hög fart mot Korinthkanalen, blåste förbi samhällen och små bondgårdar. I månskenet såg de konformiga cypresserna ut som militära vaktposter som bevakade skogen.

Det spelade ingen roll hur vårdslöst han tog kurvorna eller hur brutalt han behandlade jeepens växellåda — han lyckades ändå inte skaka av sig förföljarna. Eftersom männen som jagade honom inte hade fått tillbaka sin kidnappade medlem, så ville de hämnas. De körde precis lika hänsynslöst och utnyttjade båda körbanorna, och flera gånger sladdade de ut i gruskanten. De hade slängt i väg några skott efter Cabrillo, men i de farter de körde var det omöjligt att sikta rätt, så de hade slutat — antagligen för att spara på ammunitionen.

Juan kisade mot fartvinden i hundratrettio kilometer i timmen och ångrade att han inte hade fällt upp vindrutan. Inte blev detbättre av att det hade börjat blåsa och att sandkornen drev som rök över vägen och stack i ögonen. Han susade förbi platsen för det antika Isthmia. Till skillnad från många andra historiska platser runt om i Grekland fanns det inget att se på den låga kullen, inga tempel eller kolonner, bara en skylt och ett litet museum. Det han främst la märke till var emellertid en skylt som talade om att den moderna staden Isthmia låg två kilometer längre fram. Om inte ”Oregon” var på plats snart skulle han få problem. Jeepens bränslemätare höll sig ovanför nollstrecket enbart med hjälp av hans viljestyrka.

Han hörde sitt namn i hörsnäckan och var tvungen att justera volymen på radion. ”Juan här.”

”Ordföranden, det är Gomez. Linda och de andra är i säkerhet ombord. Jag ser dig från drönaren, och Eric håller på med sina beräkningar nu, men du skulle kanske kunna sakta ner lite.”

”Du ser den där andra jeepen bakom mig, va?”

”Ja, det gör jag”, sa helikopterpiloten. ”Men om vi inte får till det här, kommer du att sluta som en fluga mot en flugsmälla, om du förstår vad jag menar.”

Liknelsen var mycket passande. ”Tack för den illustrationen.”

Vägen började slutta ner mot kusten. För att spara bränsle trampade Juan ner kopplingen och lät farten och gravitationen ta över i några sekunder. Han körde med ena ögat i sidospegeln, och några sekunder efter att han hade fått syn på responsivisternas strålkastare släppte han upp kopplingen och lät motorn arbeta igen.

Motorn hostade till. Den tände direkt, men gav till en ny hostning. Cabrillo tog till ett gammalt knep. Han körde i sicksack med jeepen så att bensinen skulle skvalpa i tanken. Det tycktes fungera för motorn spann.

”Juan, Eric är klar med sina beräkningar”, sa Adams. ”Du befinner dig åttahundrasjuttio meter från bron, vilket betyder att du är för nära. Du måste sakta ner till åttio kilometer i timmen om det här ska funka.”

Förföljarnas jeep låg åttio meter bakom och närmade sig alltmer. Vägen var alldeles för rak för att Juan skulle kunna göra några större undanmanövrer, och när han försökte svänga åt sidan så att deskulle slösa bort ett skott, rosslade det om motorn. Han svor till.

”Jag kommer för snabbt. Säg till Eric att han drar på lite mer med den gamla skutan och möter mig.”

Juan körde in i Isthmia, som var en typisk liten grekisk by vid kusten. Han kände doften av hav och en anstrykning av jod från fiskenäten som hängde på tork. Byggnaderna var mestadels vitkalkade, med de allestädes närvarande röda tegeltaken. På många hus stack parabolantenner upp likt högteknologiska svampar. Huvudgatan vidgades till ett litet torg, och Cabrillo kunde se stolparna som höjde och sänkte den smala bron som ledde över kanalen.

”Okej, chefen.” Den här gången var det Erics röst i hörsnäckan. ”Nu måste du sakta ner. Exakt femtiotvå kilometer i timmen, annars krockar du med oss.”

”Är du säker på det?”

”Det är enkel beräkning med vektorer. Gymnasiefysik”, svarade Eric som om han hade blivit förolämpad. ”Lita på mig.”

Det hördes en gevärsknall bakom Cabrillo. Han hade ingen aning om vart kulan hade gått, men han hade inget annat val än att ignorera den och följa Erics anvisningar. När han saktade ner, kom en automatsalva från AK-47:an. Han kunde höra att kulorna träffade jeepen. En passerade så nära över hans axel att den skrynklade till tyget på uniformsskjortan.

Bron låg femtio meter bort och responsivisterna var kanske femtio meter bakom honom. Cabrillo fick uppbåda all sin självbehärskning för att klara av att köra så sakta. Den primitiva delen av hans hjärna skrek åt honom att trampa gasen i botten, att ta sig därifrån så fort han kunde.

Som en koloss dök plötsligt ”Oregons” för upp bakom ett fyravåningshus som skymde Juans sikt mot kanalen. Aldrig förr hade hon sett så vacker ut.

Plötsligt reste hon sig — plåtarna skrapade mot bron på samma sätt som när fartyget hade passerat in i kanalen. Hon höjde sig mer och mer, klättrade upp över bron som om hon varit på väg att forcera ett packisbälte. Med ett brak gick bromaskineriet sönder under den väldiga tyngden, och fartyget föll ner i kanalen igen, nästan utan att farten påverkades alls.

Juan fortsatte att köra mot fartyget, till synes på väg att braka rätt in i hennes bepansrade sida. Männen som jagade honom måste ha trott att han tänkte begå självmord.

Femton meter kvar och han började gripas av panik. De hade tajmat fel. Han skulle dundra rakt in i fartyget när det var på väg ut ur kanalen. Han kände det på sig. Det hördes mer skottlossning bakom honom. Den besvarades av någon som sköt från ”Oregons” reling. Han såg mynningsflamman mot det mörka skrovet.

Nu hängde det på sekunder. Hastighet, vektorer, tajming. Han hade chansat och förlorat och var just på väg att vrida om ratten, då han fick syn på den gapande öppningen till båtgaraget, som badade i rött ljus. ”Oregon” var perfekt barlastad så att nedre änden av rampen som de använde för att sjösätta Zodiacerna bara låg en aning lägre än körbanan.

I exakt femtiotvå kilometers fart nådde han vägens slut, hoppade med jeepen över den halvmeterbreda springan mellan den förstörda bron och ”Oregon” och landade inne i fartyget. Han ställde sig på bromsen och åkte in i ett förstärkt nät som hade satts upp för att få stopp på båtar under snabba manövrer. Jeepens krockkudde löste ut, vilket ytterligare skyddade Juan vid den brutala fartminskningen.

Utifrån hörde han skrikande bromsar. Däck som greppade underlaget, men inte hårt nog. Förföljarnas jeep fick sladd, brakade in i skrovet med en dov smäll och låg an mot fartygsplåten när båten gled förbi. Metall som skavde mot metall, när ”Oregon” malde sönder jeepen mot kanalens sida och mosade både fordonet och dess passagerare, tills Eric Stone med styrpropellerns hjälp rörde fartyget i sidled och jeepen föll i vattnet.

Max uppenbarade sig vid Cabrillos sida och hjälpte honom att hitta ut under den hopsjunkna krockkudden. ”Det där var alltså plan C?”

”Den funkade ju, eller hur?” De gick ut från båtgaraget och Juan rörde sig lite stelt. ”Hur är det med Kyle?”

”Han ligger nedsövd borta hos Hux på sjukan.”

”Vi ska nog få ordning på honom igen.”

”Ja.” Max stannade och såg Juan i ögonen. ”Tack.”

”Det var inget att tacka för.” De började gå mot sjukmottagningen.

”Om plan C var så här tokig, så måste du berätta om plan D.”

”Javisst”, sa Juan med ett leende. ”Enda problemet med den var att vi inte kunde hitta tillräckligt många spartaner för att återskapa slaget vid Thermopyle.”

Kapitel 15

En patrullbåt från grekiska kustbevakningen närmade sig ”Oregon” i gryningen, just när solen började synas ovanför horisonten. Sedan de avverkat sextio distansminuter i vansinnestempo efter färden genom Korinthkanalen, stävade de nu fram i beskedliga fjorton knop, vilket var en lämplig fart för ett så sjabbigt fartyg. Den sotiga röken som vällde upp ur skorstenen gjorde att det såg ut som om maskinerna brände lika mycket smörjolja som bunkerolja. I radion lät det inte som om kaptenen på patrullbåten ansåg det troligt att en sån gammal rostig skorv, så långt från brottsplatsen, skulle vara den skyldige.

”Nej, kapten”, bluffade Juan. ”Vi har inte varit i närheten av Korinth. Vi var på väg till Pireus när vår agent via radion meddelade att vårt kontrakt på att frakta olivolja till Egypten hade annullerats. Vi ska fortsätta till Istanbul. Dessutom tror jag inte att den här gamla damen skulle få plats i kanalen. Hon är för bred över höfterna.” Cabrillo skrockade belåtet. ”Och om vi hade krockat med en bro så skulle fören ha varit sönderslagen. Som ni kan se, är så inte fallet. Ni är välkommen ombord för att göra en inspektion om ni vill.”

”Det är inte nödvändigt”, svarade kaptenen från kustbevakningen. ”Händelsen inträffade hundra kilometer härifrån. Att döma av fartygets utseende skulle det säkert ta er åtta timmar att färdas så långt.”

”Ja, och bara om vi har vinden i ryggen”, sa Juan skämtsamt.

”Om ni ser några fartyg som uppträder underligt eller har skadori fören, var då snäll och kontakta myndigheterna omedelbart.”

”Uppfattat, och god jaktlycka. Atlantis’ klart slut.” Juan vinkade från bryggvingen ner till den lilla kustbevakningsbåten och med en djup suck gick han sakta in igen. Han hängde tillbaka radiomikrofonen på kroken. Den spiralformiga sladden hängde ner på golvet.

”Var du tvungen att bjuda över dem för inspektion?” frågade Eddie Seng som stod vid fartygets ratt och låtsades styra.

”De skulle ändå aldrig ha sagt ja till det. Grekerna vill helst flå nån levande för det som hände i Korinth. De skulle inte göra sig besvär med ett fartyg som omöjligen kan vara inblandat.”

”Vad händer när de jämför alla ögonvittnesskildringar av det som hände och kommer till slutsatsen att vi är det enda fartyget som stämmer in på beskrivningen?”

Juan klappade honom på axeln. ”Då är vi långt ute på internationellt vatten och de letar efter ett fartyg som heter Atlantis’. Så snart det inte är nån båttrafik i närheten, vill jag att namnskyltarna ändras tillbaka till ’Oregon’. Han tystnade ett ögonblick innan han tillade: ”För den händelse att nån har blick för detaljer och gott minne, så ska vi undvika Grekland ett tag.”

”Klok försiktighetsåtgärd.”

”Första vakten borde vara slut vilken sekund som helst. Ska du inte gå ner och få lite välförtjänt vila? Jag vill ha din rapport på mitt bord senast klockan fyra i eftermiddag.”

”Det borde bli spännande läsning”, påpekade Eddie. ”Inte ens i mina vildaste fantasier hade jag kunnat föreställa mig att vi skulle sticka handen i ett sånt getingbo.”

”Inte jag heller”, medgav Juan. ”Det är nog inte fullt så enkelt med den här sekten som deras webbsajt vill ge sken av, eller som den där avprogrammeraren sa till Linda. En sån paranoia tyder på att de döljer nånting.”

”Frågan är bara vad?”

”Om vi har tur kanske ingen upptäcker den dolda mikrofonen jag placerade ut.”

Eddie såg tvivlande på honom. ”Det första deras säkerhetschef kommer att göra är att söka igenom varenda kvadratcentimeter av huset på jakt efter avlyssningsapparatur.”

”Du har rätt. Jag vet. Så om det inte funkar med en elektronisk spion får vi skicka en mänsklig.”

”Jag kan åka dit.”

”Du ser inte direkt ut som en vilsen själ som söker efter meningen med livet, och som är beredd att blint följa nån galnings högtravande floskler.”

”Mark Murphy?” föreslog Eddie.

”Han skulle passa perfekt, men han har inte det rätta kunnandet för att klara ett sånt här uppdrag under täckmantel. Eric Stone skulle kunna vara en annan kandidat, men det är samma problem där. Nej, jag tänkte på Linda. Eftersom hon är tjej skulle de inte lika lätt misstänka henne. Hon har ett förflutet inom underrättelsetjänsten och, som både du och jag har sett många gånger, så kan hon hålla huvudet kallt i alla lägen.”

”Hur skulle det där gå till, menar du?”

Juan såg trött ut. ”Nu får du väl ge dig. Jag ska tänka ut nånting. Vi tre träffas före middagen och lägger upp en strategi.”

”Bara det inte behöver bli nån plan C den här gången”, retades Eddie.

Cabrillo slog ut med händerna med spelad uppgivenhet. ”Varför tjatar alla så mycket om det? Planen funkade ju.”

”Det gör även de flesta av Rube Goldbergs manicker.”

”Äsch!” Juan gjorde en avfärdande gest.

Innan Juan gick till sin hytt för att förhoppningsvis få tio timmars oavbruten sömn, tog han hissen ner till kommunikationscentralen. Hali Kasim satt böjd över sin arbetsstation, med papper utspridda över skrivbordet som om en orkan hade dragit fram. Ett par hörlurar plattade till hans krulliga hår. Till skillnad från många andra, vars ansikte förvandlas till sten när de är djupt koncentrerade, såg Hali med sitt orientaliska utseende helt lugn ut — ett säkert tecken på att hans hjärna arbetade för högtryck.

Kasim ryckte till när Cabrillo lutade sig över honom. Han tog av sig hörlurarna och masserade öronen.

”Hur går det?” frågade Juan. Direkt efter att han hade kollat läget med dr Huxley och Kyle Hanley efter sin återkomst till ”Oregon”, hade Juan bett Hali att övervaka den dolda mikrofonen som hanhade placerat på Gil Martells kontor.

”Det påminner om den där vandringshistorien om rösterna som hörs i det vita bruset från en tv, inställd på en kanal som inte har nån sändning.” Han räckte hörlurarna till Juan.

De var varma och lite fuktiga när han tog på dem. Kasim tryckte på en knapp på datorn. Juans öron fylldes av brus, men han kunde höra någonting i bruset. Att kalla det för ord skulle ha varit en överdrift. Det var mer som låga toner som fanns under det elektroniska sprakandet.

Han tog av sig lurarna. ”Har du kört det genom ett filter?”

”Ja, två gånger.”

”Sätt på högtalaren och spela upp det från början”, sa Juan.

Några knapptryckningar senare började inspelningen. Eftersom den dolda mikrofonen var ljudaktiverad hade den förblivit inaktiv tills någon kom in på kontoret.

”Ånej, ånej, ånej. Det kan inte vara sant.” Gil Martells röst lät panikslagen, men lyckades ändå behålla sin kaliforniska charm. Sedan kom ljudet av lådor som öppnades och stängdes, antagligen Martell som kollade om han hade blivit bestulen. En stol knarrade när han satte sig. ”Okej, Gil, nu får du ta dig samman. Vad är klockan i Kalifornien? Vad spelar det för roll?” En telefonlur skramlade och efter ett långt uppehåll började Martell prata. ”Thom, det är Gil Martell.”

Juan förstod att Thom måste vara Thomas Severance, som ledde responsiviströrelsen tillsammans med sin fru, Heidi.”

”Nån bröt sig in på området för ungefär en kvart sen. Det verkar som en räddningsoperation. En av våra medlemmar blev bortförd från sitt rum . Vadå? Åh, Kyle Hanley . Nej, nej, inte än. Han hade bara varit här en kort tid . Mina säkerhetskillar säger att de var omkring tio stycken. Alla var beväpnade. De jagar dem med jeeparna nu, så det är möjligt att vi får killen tillbaka, men jag ville bara att du skulle veta.” Det blev en lång paus när Martell lyssnade på sin överordnade. ”Det blir mitt nästa samtal. Vi har betalat en hel del pengar till de lokala myndigheterna så de kommer inte att gräva särskilt djupt. De kan hävda att den lokala polisen stoppade vapensmugglare eller al-Qaida eller nåt . Kan du upprepa det där? Det hörs jättedåligt . Javisst. Först bröt de sig in på mitt kontor och sen gick de . Vänta nu!” Martell gick i försvarsställning och rösten stegrades. ”Du behöver inte skicka Zelimir Kovac. Vi kan ta hand om det här själva . Mikrofoner? Dolda mikrofoner? Jäklar också! Ursäkta.”

Cabrillo hörde ljudet av lådor som öppnades och stängdes när Martell letade efter någonting, och sedan hördes bara brus. Martell hade satt på en elektronisk störsändare för att slå ut alla avlyssningsapparater som eventuellt kunde ha placerats ut.

Hali stängde av uppspelningen. ”Jag kan jobba vidare med det här, men jag vet inte om det är till nån glädje.”

”Oavsett vad du får fram bland allt det där bruset, så är det mödan värt.” Cabrillo gnuggade sina trötta ögon.

”Du borde försöka sova”, föreslog Hali helt i onödan. Juan stod nästan och sov.

”Har du nån som kollar upp den där Zelimir Kovac?”

”Jag googlade på honom, men jag hittade ingenting. När Eric kommer tillbaka i tjänst, får han försöka få fram nåt om honom.”

”Var är Eric nu?”

”Han ställer sig in hos vår unga skyddsling nere på sjukan. Han hämtar frukost till henne, och utnyttjar att Mark ligger och sover i sin hytt.”

Juan hade helt glömt bort Jannike Dahl. Han visste att hon inte hade några nära släktingar, men det måste ändå finnas några människor därhemma som trodde att hon hade omkommit tillsammans med alla de andra ombord på ”Golden Dawn”. Dessvärre skulle de tvingas lida ett tag till. Han visste inte riktigt varför han ville dröja med att rapportera att hon hade blivit räddad, men hans sjätte sinne som hade varit till så stor nytta genom åren sa honom att han skulle hemlighålla att hon hade överlevt.

Personerna som bar ansvaret för attacken mot kryssningsfartyget trodde att de hade lyckats döda alla. Det gav ett övertag att veta något som de inte visste, även om Juan ännu inte insåg vad det kunde vara. För ögonblicket var Jannike i säkerhet ombord på ”Oregon”.

Han vände sig bort från Kasim. ”Rorsman, vad är vår beräknade ankomsttid till Heraklion?”

”Vi kommer dit omkring klockan fem i eftermiddag.”

De skulle göra en avstickare till den största staden på Kreta, där Chuck Gunderson väntade med Gulfstreamplanet för att ta med Max, Eddie och Kyle till deras möte i Rom. Juan hade fram till dess på sig att ompröva om han skulle behålla den unga kvinnan ombord. Han gick till sin arbetsstation och skrev instruktioner till Kevin Nixon borta i Magiverkstan om att förbereda ett pass åt henne, för säkerhets skull. Han la också på minnet att han skulle rådgöra med Julia Huxley innan han fattade sitt slutgiltiga beslut. Genom att hålla kvar Jannike på fartyget fanns det en chans att Hux kunde upptäcka något hos den unga kvinnan som hade fått henne att överleva toxinet, om det visade sig att Mark och Eric hade fel om matförgiftningen.

Tio minuter senare låg Cabrillo utsträckt i sin säng och sov så gott att han för första gången på länge inte behövde sin bettskena för att slippa gnissla tänder.

Kapitel 16

Zelimir Kovac njöt av att döda.

Han hade inte upptäckt det här speciella intresset förrän inbördeskriget brutit ut i hans hemland Jugoslavien och han hade blivit uttagen till militärtjänst. Innan Kovac kom till armén hade han varit byggnadsarbetare och hållit på med amatörboxning i tungviktsklassen. Men det var inom det militära han hade hittat sin verkliga kallelse. Under fem ärofulla år hade han och hans grupp av likasinnade gått fram som bärsärkar genom landet och dödat hundratals kroater, bosnier och kosovoalbaner.

Vid tidpunkten för Natos intervention 1999 hade Kovac, som från början hade hetat något annat, hört rykten om rättegångar mot människor som hade begått brott mot mänskligheten. Han var säker på att han skulle stå överst på listan över folk som var efterspanade av myndigheterna, så han deserterade och flydde först till Bulgarien och så småningom till Grekland.

Med sina tvåhundratre centimeter och kroppsbyggnad som en brottare, hade det inte tagit lång tid för honom att hitta en nisch som torped i Athens undre värld. Han var gatusmart och hänsynslös och sånt belönades med befordringar inom den organiserade brottslighetens värld, och han befäste sitt rykte genom att döda ett helt gäng albanska knarklangare som försökte ta över heroinhandeln.

Under sina första år i Athen började han läsa böcker på engelska för att lära sig språket. Själva innehållet var inte så viktigt för honom och han läste biografier om människor han aldrig hade hörttalas om, historier om platser han inte hade något intresse av och romaner vars handling han inte brydde sig om. Att böckerna var på engelska var det enda som hade någon betydelse.

Det vill säga, tills den dag han hittade en sliten bok på ett antikvariat. Titeln lät lockande: Vi förökar oss till döds, av dr Lydell Cooper. Han trodde felaktigt att det var en bok om sex och köpte den.

I den boken fanns en rationell förklaring till allting han hade trott på ända sedan kriget. Det fanns alldeles för många människor på jorden, och om vi inte gjorde någonting åt det var vår värld dömd till undergång. Naturligtvis pekade dr Cooper i sin avhandling inte ut några särskilda etniska grupper, men Kovac läste boken utifrån sitt eget rasistiska perspektiv och var övertygad om att Cooper menade de underlägsna raserna — såna som Kovac under lång tid hade slaktat.

”Utan några naturliga fiender finns det heller inga gränser för hur mycket vår befolkning kan växa. Och den inbyggda egenskapen i vårt dna att vilja föröka sig innebär att vi inte kommer att upphöra med det av oss själva. Endast det lågt stående viruset står i vägen för oss, och för varje dag kommer vi allt närmare den tidpunkt då vi också har fått bukt med detta hot.”

Han tolkade det som att mänskligheten behövde rovdjur som gallrade ut de svaga så att de friska kunde frodas. Det var inte alls vad Cooper menade. Cooper hyllade inte våld i någon form, men det hade ingen betydelse för Kovac. Han hade funnit något som han verkligen kunde tro på. Människan behövde rovdjur igen och Kovac ville vara delaktig i det.

När han upptäckte att responsiviströrelsen hade öppnat en anläggning utanför Korinth, förstod han att det var ödet som hade gjort att han hittat den där boken.

Thomas Severance själv befann sig på anläggningen den dagen då Kovac hade dykt upp för att erbjuda sina tjänster, och de två männen hade pratat i timmar och diskuterat dr Coopers tankar och den organisation som de hade gett upphov till. Severance hade på ett varsamt sätt fått Kovac att förstå den sanna filosofin bakom re-sponsivismen, men han försökte aldrig slipa av serbens vassa kanter.

”Vi själva är inte våldsamma”, hade Severance sagt till honom. ”Men det finns andra som inte förstår oss, som vill se till att vår store grundares budskap inte får spridning. Ännu har ingen försökt skada oss — rent fysiskt, menar jag — men jag vet att det kommer, för folk vill inte höra att de är en del av problemet. De kommer att gå till angrepp mot oss, och då behöver vi dig för att skydda oss. Det kommer att bli din uppgift.”

Så Zelimir Kovac skulle komma att fortsätta i sin roll som torped, fast nu gjorde han det för responsivisterna och sig själv, i stället för åt knarkkungar och diktatorer.

När Kovac steg in i rummet satt Gil Martell bakom skrivbordet och såg inställsam ut med sitt bakåtkammade hår och sina glänsande jacketkronor. Martell kunde bara hålla skenet uppe i en sekund innan hans leende dog bort.

Att slå sig ihop med Thom Severance hade varit bra för Martell. På så sätt kom han bort från L.A. innan polisen började gräva djupare i den där bilstöldshärvan. Han hade ett stort hus med utsikt över havet, bara en kort bit från anläggningen, och hur många kvinnor som helst som ville dela säng med honom från gruppen av responsivister som åkte på retreat till Grekland. Till viss del ansåg han faktiskt att det fanns alldeles för många människor på jorden. Han trodde visserligen inte på någonting av det där tramset om utomjordiska membran, men han var en fullfjädrad affärsman och kunde spela troende mer övertygande än den mest hängivne.

Och beträffande Thoms och Heidis huvudplan — vad brydde han sig om en massa rika människor ombord på kryssningsfartyg?

Det var bara i Kovacs närhet som hans fasad sprack sönder. Den storvuxne serben var psykopat, varken mer eller mindre. Gil kände inte till hans bakgrund men kunde bara gissa att han hade varit inblandad i den etniska rensningen i Jugoslavien på 90-talet som han hade läst om. Fritagningen av Kyle Hanley hade varit en katastrof, men Martell ansåg att han kunde hantera konsekvenserna. Han behövde inte ha Kovac som vaktade över axeln på honom och rapporterade varenda liten detalj till Thom och Heidi. Han medgav att han borde ha förutsett att hans kontor kunde ha blivitbuggat, men han hade inte sagt någonting av betydelse innan han satte på störsändaren. Det var ett minimalt förbiseende som inte motiverade att Thom kallade dit sin hemska knähund.

Kovac satte fingret mot sina tjocka läppar i ett ljudlöst hysch, innan Martell hann säga något. När Kovac kom fram till skrivbordet stängde han av störsändaren, sedan tog han fram en liten elektronisk apparat ur innerfickan på sin svarta skinnjacka. Han svepte systematiskt med den genom rummet, och hans små ögon lämnade aldrig den elektroniska sifferindikatorn när han drog apparaten över bokhyllor, möbler och längs mattan. Med en belåten min stoppade han tillbaka den i fickan.

”Så det fanns ingen . ”

Serbens stirrande ögon pressade ner Gil Martell i stolen.

Kovac vände upp och ner på skrivbordslampan och tog bort den lilla avlyssningsapparaten från lampfoten. Han kände inte till just den typen, men han insåg att den var mycket sofistikerad. Eftersom anordningen var så liten förstod han att det någonstans inom kanske en och en halv kilometers avstånd fanns en stark, kombinerad sändare och mottagare som vidarebefordrade det som den dolda mikrofonen fångade upp till en kretsande satellit. Att söka efter den skulle vara meningslöst.

”Slut på sändningen”, sa han i mikrofonen och gjorde sitt bästa för att dölja sin brytning. Sedan krossade han mikrofonen mellan sina tjocka naglar och fortsatte tills det bara var smulor kvar av den. Slutligen såg han på Martell. ”Nu kan du prata.”

”Var det den enda?”

Kovac brydde sig inte om att svara på en så dum fråga. ”Jag blir tvungen att söka igenom alla ställen där inkräktarna har varit inne.” Det var en tråkig uppgift, men helt nödvändig. ”Se till att vakterna gör upp en karta över de områden som kan vara drabbade.”

”Självklart. Men jag kan tala om att de bara var inne på mitt kontor och i studenthemmet.”

Kovac kände hur Martells gränslösa dumhet fick det att bulta i huvudet på honom och han fick bita ihop för att inte visa sin irritation. När han på nytt tog till orda hade hans engelska en kraftig brytning, men den var ändå tydlig. ”De var tvungna att forceramuren och ta sig fram genom området till den här byggnaden och sen till studenthemmet. De kan ha placerat ut mikrofoner längs stigarna, slängt dem i buskarna, satt fast dem på träden eller rent av lagt några ovanpå muren.”

”Åh, det hade jag inte riktigt tänkt på.”

Kovac gav honom en blick som sa: Det har du rätt i. Du tänker inte. ”Fanns det nåt i din dator som gällde det kommande uppdraget?”

”Nej. Absolut inte. Alla de sakerna finns i kassaskåpet. Det var det första jag kollade efter att jag hade pratat med Thom i telefon.”

”Ge mig det materialet”, beordrade Kovac.

Martell övervägde att trotsa serben och ringa till Severance, men han visste att Thom litade på Kovac i alla frågor som rörde säkerheten och att hans protester skulle ha varit förgäves. Ju mindre han hade med deras planer att göra desto bättre. I själva verket kanske det var dags för honom att sticka. Inbrottet var kanske en vink till honom att han borde dra sig ur spelet medan han ännu kunde. Han hade förskingrat nästan en miljon dollar från anläggningen i Grekland. Det var inte tillräckligt för att leva på under resten av livet, men han skulle klara sig bra på det tills han hittade något annat.

Han reste sig från skrivbordet och gick bort till soffgruppen. Kovac gjorde inga försök att hjälpa honom när han flyttade bort möblerna från den orientaliska mattan och vek den åt sidan för att frilägga luckan i golvet. Under luckan fanns ett kassaskåp nedsänkt i golvet.

”Stolar och bord stod exakt som de brukar när jag kom in, så jag vet att inget var flyttat”, förklarade han medan han baxade med möblerna. ”Och titta här, lacksigillet över nyckelhålet är intakt.”

Kovac brydde sig inte om att säga till Martell att såna proffs som de som hade tagit sig in på området givetvis skulle tänka på att ställa tillbaka möblerna på sina rätta platser. Och även om ett lacksigill var en bra idé, så kunde det ha kopierats om de hade haft tillräckligt med tid. Fast han trodde inte att det var kassaskåpet som hade varit deras mål. Han hade kastat ett öga på akten de hade om Kyle Hanley, och han misstänkte att den unge mannens familj hade anlitat ett fritagningsteam för att hämta sin son. Utan tvivel hade de även anlitat en avprogrammerare. Antagligen Adam Jenner. Blotta tanken på honom fick Kovac att knyta nävarna.

”Här har vi det”, sa Martell och drog fram ett kassaskrin ur kassaskåpet. På locket fanns en elektronisk knappsats. Anläggningens chef knappade in en sifferkod och log självbelåtet mot Kovac. ”Enligt det inbyggda minnet har skrinet inte öppnats på fyra dar, vilket var när jag fick de sista uppdateringarna från Thom.”

Ett barn kunde ha programmerat om kassaskrinet med en usbkabel och en bärbar dator, men återigen höll Kovac tyst. ”Öppna skrinet.”

Martell knappade in sifferkoden. Skrinet pep till och locket gick upp. Inuti fanns en flera centimeter tjock brun mapp. Kovac sträckte ut handen för att Martell skulle ge honom pappersbunten. Han bläddrade hastigt igenom den. Det var listor med namn, fartyg, angöringshamnar, tidtabeller och även korta levnadsbeskrivningar över besättningsmedlemmar. Fullkomligt intetsägande för den som inte visste vad det betydde. Datumen som nämndes låg inte så långt in i framtiden.

”Stäng kassaskåpet”, sa Kovac frånvarande, medan han stod med mappen i händerna.

Martell lydde och ställde tillbaka skrinet på hyllan varpå han låste kassaskåpsdörren. ”Jag sätter dit ett lacksigill senare.”

Kovac blängde på honom.

”Eller jag kan göra det nu, förresten.” Martell hade ett nonchalant tonfall. Han förvarade lackstången i skrivbordet, och sigillet var den doktorsring han hade på sig men aldrig hade gjort sig förtjänt av. Några minuter senare låg kelimmattan som den skulle och soffan, stolarna och soffbordet var tillbaka på sina rätta platser.

”Visste Kyle Hanley nåt om det här?” Kovac höll upp mappen likt en fanatiker som håller upp en helig bok.

”Nej. Jag förklarade det för Thom. Hanley hade bara varit här en kort tid. Han hade sett maskinerna, men visste inget om planen.”

Martells lättvindiga svar fick Kovac att se misstänksam ut. Det tycktes bli några grader kallare i rummet. Gil fattade sitt beslut. Så snart Kovac hade gett sig i väg skulle han åka till sitt hus, packa ner några få saker och ta första bästa plan till Zurich, där han hade ett nummerkonto.

”Det är möjligt att han kan ha hört rykten”, tilläde han.

”Vadå för rykten, Martell?”

Gil blev illa till mods när Kovac sa hans efternamn på det där sättet. Han svalde. ”Äsch, några av ungdomarna här pratar om retreat till havs, som de där som åkte i väg med ’Golden Dawn’. De får det att låta som ett enda stort party.”

För första gången verkade det som om Kovac var nära att tappa behärskningen. ”Har du en aning om vad som hände med det fartyget?”

”Nej. Jag låter inte nån här titta på nyheterna eller använda internet. Jag har inte heller gjort det. Hurså, var det nåt som gick snett?”

Kovac mindes mr Severances ord när han hade ringt från Kalifornien samma morgon: Gör det du anser är rätt. Nu förstod han vad responsivistledaren hade menat. ”Mr Severance litar inte riktigt på dig.”

”Hur vågar du säga så. Han gav mig ansvaret för den här anläggningen och utbildningen av vårt folk”, gormade Martell. ”Han litar lika mycket på mig som på dig.”

”Nej, Martell. Så är det inte alls. Du förstår, för två dar sen var jag på ’Golden Dawn’ och deltog i ett experiment. Det var sagolikt. Alla ombord på fartyget dog. Och de gjorde det på ett sätt som jag inte hade kunnat föreställa mig ens i mina värsta mardrömmar.”

”Vad sa du att de gjorde?” skrek Martell, som kände avsky inför det han fick höra och att Kovac sa det på ett sätt som om han pratade om ett vackert konstverk eller fridfullheten hos ett sovande barn.

”De är döda. Allihop. Och fartyget sänktes. Jag var tvungen att säkra bryggan innan jag släppte ut viruset, så att ingen skulle kunna rapportera vad som hade hänt. Viruset spred sig genom fartyget som en löpeld. Det kan inte ha tagit mer än en timme. Ung som gammal, det hade ingen betydelse. Deras kroppar hade inget försvar mot det.”

Gil Martell retirerade in bakom skrivbordet, som om det kunnat skydda honom mot de fasor han fick höra. Han sträckte sig efter telefonen. ”Jag måste ringa Thom. Det här kan inte stämma.”

”För all del. Ring till honom.”

Martell hejdade sig med handen ovanför telefonluren. Han förstod att om han ringde till Thom så skulle han bekräfta allt som den galne ligisten hade sagt. Två saker for genom hans hjärna. Det första var att han hade gett sig ut på alldeles för djupt vatten. Och det andra var att Kovac inte skulle låta honom komma ut från kontoret levande.

”Vad sa egentligen mr Severance till dig om den här operationen?” frågade Kovac.

Få honom att prata på, tänkte Martell desperat. Det fanns en knapp under skrivbordet så att han kunde ringa på sin sekreterare i rummet utanför. Kovac skulle säkert inte försöka med någonting om det fanns vittnen.

”Han . öh . han sa att vårt forskarteam i Filippinerna hade framställt ett virus som orsakar allvarliga inflammationer i fortplantningsorganen hos både män och kvinnor. Han förklarade att tre av tio som smittas blir sterila och aldrig kommer att kunna få barn, även om de försöker med provrörsbefruktning. Tanken är att släppa ut det på några kryssningsfartyg, där alla i princip är fångna, så att alla blir smittade.”

”Det är bara en del av historien”, sa Kovac.

”Hur låter resten då?” Var håller den där jäkla kärringen hus?

”Allting du sa om effekterna av viruset är sant, men det är en sak du inte vet.” Kovac log triumferande. ”Viruset är nämligen ytterst smittsamt i ungefär fyra månader efter att det har smittat nån, även om det inte syns några symtom. Och från ett antal kryssningsfartyg kommer det att spridas över världen, och smitta miljoner och åter miljoner, tills varenda man, kvinna och barn på jorden har blivit exponerad. Den där siffran tre av tio som blir sterila ligger egentligen närmare fem av tio som inte kan föröka sig, när infektionen väl har rasat färdigt. Det här handlar inte om att förhindra några tusen fartygspassagerare från att skaffa barn. Det handlar om att stoppa halva världen.”

Gil sjönk ihop på sin stol. Hans mun rörde sig för att formulera ord, men han fick ingenting fram. De senaste minuterna hade blivit för mycket. ”Golden Dawn”. Han kände hundra av passagerarna ombord på det fartyget, kanske till och med två hundra. Och nu detta. Ett monster som berättar att han arbetat i två år med en planför att sterilisera tre miljarder människor.

Han skulle inte ha legat sömnlös på grund av att några tusen kryssningspassagerare hade blivit steriliserade. De skulle bli ledsna, men livet skulle gå vidare, och som en bonus var han säker på att några barnhem skulle tömmas.

Han borde ha insett att det här skulle bli någonting mycket större än så. Vad var det dr Cooper hade skrivit i Vi förökar oss till döds:

Många anser att den största omfördelningen av välstånd i mänsklighetens historia skedde när digerdöden drog fram över Europa och en tredjedel av befolkningen dog. Jordegendomar slogs samman, vilket skapade förutsättningar för en högre levnadsstandard, inte bara för jordägarna utan också för dem som arbetade på gårdarna. Den här händelsen var den enskilt viktigaste faktorn bakom uppkomsten av renässansen och ledde så småningom fram till att Europa fick världsherravälde.

”Vi har tagit dr Coopers ord och omsatt dem i handling”, sa Kovac och gav röst åt den fasa som ekade inne i det som en gång hade varit Martells själ.

Martell trodde att han för ögonblicket var i säkerhet bakom sitt skrivbord, men han hade inte räknat med den storvuxne mannens styrka. Kovac knuffade skrivbordet mot Gil som om det hade varit en pappkartong, och kilade fast honom och stolen mot väggen. Martell öppnade munnen för att ropa på sin sekreterare. Kovac var inte särskilt snabb, och chefen för anläggningen lyckades få fram ett hest kraxande innan hans strupe täpptes till genom ett slag mot hans adamsäpple. Hans ögon var på väg att tränga ur sina hålor när han kämpade för att försöka andas fast det inte gick.

Kovac såg sig omkring i rummet. Det fanns ingenting som kunde få det att se ut som ett självmord — men så fick han syn på bilderna som hängde på väggen. Han svepte hastigt med blicken över ansiktena och visste vilken bild han skulle ta. Samtidigt som Martell förgäves försökte dra in luft i lungorna, gick Kovac fram till ett fotografi av Donna Sky.

I hans smak var skådespelerskan alldeles för mager, men det varinte alldeles otänkbart att Martell kanske var förälskad i henne. Kovac slet åt sig den inramade bilden från väggen och lossade försiktigt fotot från ramen. Han slog sönder glaset mot skrivbordskanten.

Kovac tryckte ner Martell på stolen med en av sina stora händer, samtidigt som han med andra handen tog upp den största glasskärvan — en dolk som var minst en decimeter lång. Han släppte Martells huvud och grep tag i ena armen — noga med att inte hålla för hårt så att det skulle bli blåmärken på den solbrända huden.

Kovac kände ett svampaktigt motstånd när glaset skar in i huden och det vällde fram mörkt blod ur såret och bildade en pöl på skrivbordet innan det droppade ner på golvet. Gil Martell kämpade emot, fäktade med armar och ben på stolen, men han var ingen match för serben. Han lyckades bara få fram ett skrovligt kraxande som inte hördes utanför kontorets väggar. Hans rörelser blev allt långsammare när krafterna sipprade ut genom såret tills han slutligen blev helt slapp.

Kovac sköt tillbaka skrivbordet till sin rätta plats och var noga med att inte lämna blodiga fotavtryck efter sig. Han lyfte upp Martells döda kropp från stolen och vände stolen så att han kunde sätta liket grensle över den. Han sänkte ner Gils huvud tills blåmärket på hans strupe vilade tungt mot den hårda stolsryggen. Undersökningsdomaren skulle koppla samman blåmärket med att hans huvud hade fallit framåt när han svimmade av blodförlusten. Den sista detaljen var att arrangera fotot av Donna Sky så att det tycktes vara det sista Gil Martell hade sett innan han dog.

Just när Kovac stängde dörren till kontoret bakom sig, kom Martells sekreterare in i huset genom huvudingången. Hon bar på en kaffemugg och en stor handväska. Hon var närmare sextio år och hade misslyckats med hårfärgningen och dessutom hade hon minst tjugofem överflödiga kilon hängande på kroppen.

”Hej, mr Kovac”, sa hon glatt.

Han mindes inte vad hon hette, så han sa: ”Mr Martell sitter redan vid skrivbordet. Som ni förstår är han mycket upprörd över det som hände i går kväll.”

”Fruktansvärt.”

”Ja, det är det”, instämde Kovac med en dyster nickning. Hankände hur mobiltelefonen vibrerade i fickan. ”Han sa att han inte ville bli störd på några villkor i dag.”

”Ska ni ta reda på vem som attackerade oss och försöka hämta tillbaka den där stackars pojken igen?”

”Det var därför mr Severance bad mig åka hit.” Patricia, tänkte han. Hon hette Patricia Ogdenburg. Han kollade skärmen på sin mobil. Det var Thom Severance, som bad att han skulle ringa upp på en säker linje. Med tanke på att de hade pratat tidigare på morgonen, måste det ha hänt något viktigt. Kovac stoppade ner telefonen i fickan igen.

Patricia såg honom i ögonen, och för att göra det måste hon luta huvudet bakåt. ”Ursäkta mig att jag går rakt på sak, men ni ska veta att det är många här som är rädda för er.” När han inte svarade, fortsatte hon. ”Jag tror att ni är precis så tuff som ni ser ut, men jag tror också att ni är en mycket omtänksam och hänsynsfull person. Ni förstår vad socialt ansvar betyder, och jag tycker att er närvaro känns betryggande. Det finns så många okunniga människor därute som inte förstår allt gott vi gör. Jag är glad att ni har kommit hit för att skydda oss. Gud välsigne er, Zelimir Kovac.” Hon skrattade. ”Ni rodnar. Jag tror visst jag gjorde er generad.”

”Det var vänligt sagt”, sa Kovac, och föreställde sig att ensamheten hade fört henne, liksom även honom, till responsivismen.

”Tja, om en komplimang kan få er att rodna, då vet jag att jag har rätt.”

Tänk att nån kan missta sig så grundligt, tänkte Kovac och lämnade byggnaden utan att kasta en enda blick bakåt.

Kapitel 17

Hotellet låg i en historisk sexvåningsbyggnad inte långt från Colosseum. Sviten de hade hyrt omfattade nästan en fjärdedel av översta våningen och hade en balkong av smidesjärn som vette åt två håll.

Kyle befann sig fortfarande i en kemiskt framkallad dvala när Max sköt hans rullstol genom den praktfulla entrén, men han förstod på sin sons mumlande att det inte skulle dröja mer än en eller ett par timmar förrän han vaknade.

”Hej”, ropade någon inifrån sviten.

”Hej”, svarade Max. ”Är det dr Jenner?”

”Ja, det stämmer.”

Jenner kom från vardagsrummet ut i foajén. Han var klädd i en svagt randig, mörkgrå kostym och under den hade han en vit sidenpullover. Max la också märke till att han hade tunna skinnhandskar och att hans händer var onaturligt vridna.

Max kunde inte avgöra psykiaterns ålder. Han visade inga tecken på begynnande flintskallighet och han hade bara enstaka grå stänk i håret, och hans solbrända ansikte såg ut som om det kunde vara plastikopererat. Det fanns antydan till rynkor runt ögon och mun, men de verkade ha slätats ut på kirurgisk väg. Med tanke på vad Jenner tog betalt för sin avprogrammering så hade han råd med de bästa plastikkirurgerna i världen, men hans ansikte hade det där förskräckta uttrycket man ser hos ett rådjur som har fångats i strålkastarskenet, vilket är rätt vanligt efter illa gjorda plastikoperationer.

Det var en motsägelse av ringa betydelse, men Max var ändå förvånad över den. Han sträckte fram handen. ”Max Hanley.”

Jenner höll upp sina behandskade händer. ”Ni får ursäkta mig om jag inte skakar hand. Mina händer blev brännskadade i en bilolycka när jag var yngre.”

”Åh, jag förstår. Inga problem. Det här är Eddie Seng, från företaget som befriade min son. Och det här är Kyle.”

”Trevligt att träffas, doktorn”, sa Eddie. ”Jag beklagar att vi inte kunde tala om namnet på hotellet förrän ni kom till Rom. Det är en säkerhetsfråga.”

”Jag förstår fullkomligt.” Jenner gick före till ett av svitens tre sovrum. De placerade Kyle, som var försedd med patientkläder, i den stora himmelssängen och drog för de tjocka draperierna. Max strök med handen längs sonens kind. Hans ögon var fyllda av kärlek, smärta, förtvivlan och självförebråelse.

”Vi ska ta honom tillbaka”, sa Adam Jenner, som utan tvivel hade sett Max ansiktsuttryck hos många föräldrar under sin karriär. I vardagsrummet hade de öppnat de franska fönstren som vette ut mot balkongen, och ljudet av Roms beryktade kvällstrafik hördes som ett svagt brus i bakgrunden. Ovanför hustaket på andra sidan gatan syntes de mäktiga kalkstensmurarna och valvbågarna som tillhörde stadens mest berömda sevärdhet. Colosseum — med sina nära femtio tusen sittplatser — var lika stor som vilken modern idrottsarena som helst.

”Jag hoppas allt gick smidigt”, sa Jenner. Han hade en antydan till accent som Max inte kunde placera, nästan som om han hade vuxit upp med föräldrar som inte talade engelska.

”Det gjorde faktiskt inte det”, sa Max.

”Inte det? Vad hände?”

Ögonen också, tänkte Max. Det var något med dem. Jenners nötbruna ögon, bakom de eleganta glasögonen, verkade egendomliga. Max kunde ofta avläsa människors ögon på en sekund och säga vilken sorts person det var, men Jenners ögon sa honom ingenting.

”Responsivisterna har skaffat beväpnade vakter”, sa Eddie när Max inte svarade.

Med en suck slog sig Jenner ner i en plyschsoffa. ”Jag har befaratatt den dan skulle komma. Thom och Heidi Severance har blivit alltmer paranoida under de senaste åren. Jag antar att det var ofrånkomligt att de skulle beväpna sig. Jag ber verkligen om ursäkt. Jag borde ha varnat er och berättat om mina allt starkare misstankar.”

Eddie viftade bort Jenners bekymmer med en handrörelse. ”Ingen av mina killar blev skadad, så det spelar inte så stor roll.”

”Ni är alldeles för blygsam, mr Seng. Jag har själv deltagit i strid, så jag förstår vad ni har fått gå igenom.”

Vietnam, tänkte Max, vilket betydde att Jenner var i hans egen ålder. Mysteriet löst, och då kändes det bättre. ”Och hur ska det här gå till?” frågade han.

”Normalt sett skulle vi arrangera ett möte med Kyles vänner och familj så att han får veta att han har det stöd han behöver för att bryta sig loss från responsivisterna. Men i den här typen av situation kommer jag att behöva prata med Kyle ensam under de första sammankomsterna. Det blir en chock för honom när han vaknar upp och inser vad som har hänt.” Jenner visade upp ett svagt leende. ”Och erfarenhetsmässigt vet jag att chocken förvandlas till ilska väldigt snabbt.”

”Kyle är inte våldsam, om ni är orolig för det”, försäkrade Max. ”Till skillnad från sin gamle far, har han inte ett häftigt temperament.”

”Jag brukar i allmänhet ge nånting för att hålla patienterna lugna, tills chocken har gått över.” Han pekade med en av sina behandskade händer mot ett sidobord där en gammaldags svart läkarväska stod uppställd bredvid en bukett färska blommor.

”Hur många människor har ni hjälpt, doktorn?”

”Kalla mig gärna Adam. En bra bit över två hundra.”

”Har alla klarat sig?”

”Jag önskar att jag kunde svara ja på den frågan, men så är inte fallet. Jag har haft några som begått självmord, och ännu fler som har återvänt till sekten. Det är verkligen sorgligt. Människor lockas av det de uppfattar som responsivisternas goda gärningar, och det är först när de har varit där ett tag som gruppen börjar utöva mer och mer kontroll, särskilt genom att de påverkar sina medlemmar till att klippa kontakterna med familjen. När det väl har skett kandet vara svårt att få dem att återgå till sina normala liv.”

”Varför låter man det ske?” frågade Eddie, men han visste redan svaret. Det hade varit samma sak i Chinatown när han växte upp. Trycket var stort att man skulle gå med i ett gäng, och när man väl hade gjort det släppte de aldrig taget.

”Ensamhet, en känsla av att vara bortkopplad från resten av världen. Responsivisterna får dem att känna att de är delaktiga i nåt mycket större än sig själva, nånting viktigt som kan ge mening åt livet. Det är i stort sett samma drivkrafter som får andra att ta sin tillflykt till knark och alkohol, och rehabiliteringen är snarlik. Så man upplever både framgångar och misslyckanden.”

”Enligt Kyles mamma har han bara varit engagerad i responsivismen i några månader, så han borde bli bra igen.”

”Varaktigheten har ingen som helst betydelse”, invände Jenner. ”Det hänger på hur djupt de har lyckats förgifta hans medvetande. Jag hade en gång ett fall där en kvinna hade gått på responsivisternas möten i endast två veckor, då hennes man blev orolig och anlitade mig. Det slutade med att hon lämnade honom, och nu är hon sekreterare hos chefen för deras anläggning i Grekland, där ni var och hämtade din son. Pattie Ogdenburg. Märkligt att man minns namnen på sina misslyckanden, men aldrig namnen på dem man har haft framgång med.”

Max och Eddie nickade instämmande. De hade upplevt liknande situationer.

”En sak jag är nyfiken på”, sa Eddie när tystnaden sänkte sig, ”hur kan nån som är så framgångsrik som Donna Sky bli indragen i nåt sånt här?”

”Samma sak som för alla andra. Bara för att hon har fått fina utmärkelser och är en hyllad skådespelerska med en massa beundrare omkring sig, så betyder inte det att hon känner sig mindre ensam än nån annan. Ofta är kändisar mer avskärmade från verkligheten än andra människor och lätta att påverka. Ute i den verkliga världen är hon ständigt ansatt av sina fans, men inom organisationen är hon bara Donna. Och samtidigt bidrar hennes berömmelse till att det blir lättare att värva nya medlemmar.”

”Jag kommer aldrig att förstå nånting av det här”, suckade Max.

”Och det var därför du anlitade mig.” Jenner sa det med ett glatt tonfall för att lätta upp den dystra stämningen. ”Du behöver inte förstå det. Det enda du behöver göra är att vara beredd att visa din son hur mycket du älskar honom.”

”Vet du nånting om en anläggning som responsivisterna har i Filippinerna?” frågade Eddie för att byta samtalsämne.

Jenner funderade en stund på frågan. ”Ingenting särskilt. Jag skulle inte bli förvånad om de hade kliniker för familjeplanering där, men . Nej, vänta. Just det. Det talades om att de skulle öppna ett nytt retreatställe. Jag tror att de har köpt mark nånstans, men ingenting har byggts. Eller i så fall väldigt lite.”

”Eller att de skulle chartra ett kryssningsfartyg?”

”Tänker du på ’Golden Dawn’? En sån fruktansvärd tragedi. Jag misstänker att det är det de kallar retreat till havs. De har gjort så några gånger de senaste åren. Ofta chartrar de ett helt fartyg, eller bokar åtminstone hälften av hytterna, och håller möten och diskuterar rörelsen. Jag var med på ett sånt bara för att se vad det handlade om. Jag tyckte det verkade som ett sätt att få tag i ensamma änkor som hade gott om pengar efter sina avlidna män.”

Jenner reste sig. ”Jag ska gå och titta till Kyle.”

När han hade lämnat rummet gick Max bort till ett sideboard där spritflaskor stod uppradade som soldater på parad. Han hällde upp lite whisky i ett kristallglas och tittade frågande på Eddie om han också ville ha. Den före detta spionen avböjde.

”Det här är inget uppdrag”, sa Max och tog en klunk. ”Du behöver inte vara spiknykter.”

”Det gör detsamma. Nå, vad tycker du?”

”Jag tror det var en lyckträff att vi hittade honom. Han vet definitivt vad han håller på med. Och du då?”

”Jag håller med. Linda gjorde ett bra jobb när hon letade upp honom, och jag är säker på att Kyle kommer att bli bra.”

”Tack för att du är barnvakt åt oss”, sa Max, och bakom de orden dolde sig oändligt mycket mer.

”Du skulle ha gjort samma sak om det varit nån av oss andra.”

Max mobiltelefon surrade. Han tog upp den ur fickan. Nummerpresentatören visade ORDFÖRANDEN.

”Vi är lyckligt och väl framme nu”, meddelade han.

”Det var skönt att höra”, svarade Cabrillo. ”Var Jenner där?”

”Ja. Eddie och jag sa just att vi har haft sån tur som har hittat honom.”

”Bra.”

”Hur är läget på ’Oregon’?”

”Jag har just pratat med Langston i telefon. Jag tror jag måste be Julia operera dit en stomipåse på mig för han slet nästan tarmarna ur kroppen på mig för att vi hade gått med fartyget genom Korinthkanalen.”

”Var han arg?”

”Jag vet inte om arg är rätta ordet. Genom inofficiella kanaler försöker han övertyga grekerna om att det inte var en attack från terrorister som försökte förstöra kanalen. De vill till och med kalla in Nato.”

Max ryste. ”Vad var det jag sa om dig och din jäkla plan C.”

Juan skrockade. ”Om några framtida operationer kräver en plan C, så säger jag upp mig.”

”Jag hörde vad du sa och Eddie är mitt vittne.”

Cabrillo blev allvarlig igen. ”Hur är det med Kyle?”

”Han kommer snart att vakna upp ur dvalan. Då får vi veta det.”

”Ni har en hel båtlast med människor som hejar på er.”

”Det här har varit jobbigt”, erkände Max. ”Mycket jobbigare än jag hade trott.”

”Han är din son. Även om ni inte står varandra så nära, så älskar du honom ändå. Det kan ingenting ända på.”

”Men jag är så arg.”

”Nej, Max, du känner skuld. Det är två olika saker, och du måste komma över det för annars kan du inte hjälpa honom. Våra liv låter sig inte styras. Vissa saker kan vi ändra på, andra saker kan vi inte göra nåt åt. Du måste försöka se skillnaden och handla därefter.”

”Det känns som om jag har svikit honom.”

”Det finns inte en förälder i världen som inte nån gång känner på det sättet. Allt det där ingår i processen.”

Max tänkte på vad Cabrillo hade sagt och nickade. Men så insåg han att Juan inte kunde se hans minspel och sa motsträvigt: ”Detligger nåt i vad du säger. Det är bara så . ”

”Svårt. Jag vet. När vi håller på med en operation planerar vi varenda detalj, vi är beredda på alla tänkbara eventualiteter, så vi blir aldrig överraskade. Och ändå åker vi på bakslag ibland. Tänk om man skulle försöka göra så på andra områden i livet. Det vore omöjligt. Du gör det alla goda föräldrar skulle göra. Du ställer upp för Kyle nu. Du kan inte säga att det här och det här skulle inte ha hänt om du hade funnits med när han växte upp. Håll dig till det som är här och nu. Eller vad säger du?”

”Du kommer att bli en sjuhelvetes far en dag.”

”Skojar du med mig?” Juan skrattade. ”Jag vet hur rutten världen är. Jag skulle inte släppa ut min son från sitt sovrum förrän han var minst trettio, och inte ens då skulle jag låta honom gå längre än till den instängslade gården.”

”Var befinner ni er just nu?”

”Nästan rakt söder om er. Vi anländer till Rivieran sent i morgon kväll, och senast nästa förmiddag har vi full övervakning på vapenhandlaren.”

”Då borde jag också vara med.”

”Du borde vara hos Kyle. Oroa dig inte. Ta så mycket tid du behöver. Okej?”

”Okej.” Eddie pekade på telefonen. ”Vänta lite, Eddie vill prata med dig.”

”Juan, jag pratade med Jenner och han nämnde att responsivisterna har chartrat kryssningsfartyg även tidigare.”

”Och?”

”Det kan vara bortkastad möda, men det skulle inte skada om Eric och Mark kollade upp de där båtfärderna för att se om det hände nåt konstigt.”

”Ingen dum idé. Nånting annat?”

”Han sa att det går rykten om att de håller på att bygga ett nytt retreatställe i Filippinerna. Om det var omkring fyra hundra responsivister ombord på ’Dawn’ när hon sjönk, så tror jag att de har kommit längre med byggnadsarbetet än dr Jenner känner till. Kan vara värt att kolla upp.”

”Det blir nästa steg”, sa Cabrillo.

Jenner kom ut från sovrummet och stängde dörren efter sig. Med en teaterviskning sa han: ”Kyle håller på att vakna. Jag tror det är bäst om ni två går härifrån en stund.” Han gick bort till sin läkarväska och tog fram ett cylindriskt föremål som var stort som en soppburk ungefär. ”Det här är en låsanordning som passar runt svitens dörrhandtag så att det inte går att öppna från insidan.”

”Juan, vi måste gå”, sa Eddie i telefonen och avslutade samtalet.

Max hade rest sig upp. ”Hur länge då?”

”Ge mig ditt mobilnummer så ringer jag. Troligtvis ett par timmar. Kyle och jag ska prata lite, och sen kommer jag att ge honom nåt lugnande.”

Max tittade på den stängda sovrumsdörren och på Jenner, osäker på vad som var rätt.

”Lita på mig. Jag vet vad jag håller på med.”

”Okej.” Max rafsade ner sitt nummer på ett av hotellets brevpapper. Han lät Eddie gå före ut från sviten, till den vackert panelklädda vestibulen där hissen fanns. Till och med i den förvrängda spegelbilden i de blankpolerade mässingsdörrarna kunde Eddie se oron i Hanleys ansikte. Bakom sig hörde de hur Jenner satte fast det cylindriska låset runt dörrhandtaget.

”Kom nu, jag bjuder på middag.”

”Jag tror jag är på humör för nåt italienskt”, sa Max lite skämtsamt, för att visa att han inte var helt under isen.

”Tyvärr, grabben. Kinesisk mat eller ingenting alls.”

Kapitel 18

När ”Oregon” stävade fram genom Medelhavets mörka vatten i lite över tjugo knop — långt under hennes verkliga kapacitet eftersom det fanns många andra fartyg i farlederna — märktes nästan inte en rörelse i den smakfullt inredda mässen. Om det inte varit för surret i bakgrunden från de magnetohydrodynamiska drivenheterna och vattenjetaggregaten, så hade Cabrillo tyckt att det kändes som att sitta på en femstjärnig restaurang på någon fashionabel boulevard i Paris.

Juan var klädd i en lätt sommarkavaj och hade skjortan uppknäppt vid halsen. Hans manschettknappar utgjordes av små kompasser och skorna var av italienskt läder. Mittemot honom satt Linda Ross, som hade cargobyxor och en svart T-shirt på sig, och till och med utan makeup glänste hennes hud i skenet från de levande ljusen, vilket framhävde fräknarna på kinderna och näsan.

Juan snurrade foten på sitt vinglas och tog en klunk. ”Om Maurice tänker låta sin personal laga till en specialmiddag, så är ju det minsta man kan göra att klä sig därefter.”

Linda bredde på tjockt med osaltat smör på brödet som ännu var varmt. ”Jag växte upp tillsammans med mina bröder. Jag lärde mig att äta fort och så ofta det fanns mat i närheten. Annars hade jag fått gå hungrig.”

”Var det så illa?”

”Har du sett nåt sånt där naturprogram när hajar kalasar på nåt eller när en vargflock har fått fatt på ett rådjur? Min äldste bror,Tony, kunde ibland till och med morra åt oss.” Hon log när hon tänkte på saken.

”Mina föräldrar var alltid noga med bordsskicket”, sa Juan. ”Jag hade fått utegångsförbud direkt om jag hade satt upp armbågarna på bordet.”

”Vår enda regel var att besticken skulle användas till maten och inte mot varandra.”

”Är du helt säker när det gäller morgondagen?” frågade Juan och styrde återigen in samtalet på jobbet. Inte ens i den här luxuösa omgivningen var tankarna på jobbet särskilt långt borta.

”Jag har pluggat hela dan. Jag kanske inte är redo för att leda den responsivistiska väckelsen, men jag skulle klara mig bra i ett samtal med en av dem. Jag måste erkänna att ju mer jag lär mig om dem, desto konstigare blir det. Det övergår mitt förstånd hur nån kan tro att ett främmande väsen från ett parallellt universum kan kontrollera våra liv.”

”Folk är olika”, sa Juan. Han hade alltid ansett att så länge tron inte skadade andra, var människors trosuppfattning vars och ens ensak och man hade ingen rätt att döma. ”Du inser väl att efter det vi gjorde mot dem kommer deras säkerhetsvakter att ha förhöjd beredskap.”

Hon nickade. ”Jag vet. De kanske inte ens släpper in mig, men det är värt risken.”

Juan var just på väg att svara när fyra personer uppenbarade sig i entrén till mässen. Julia Huxley hade som vanligt labbrocken på sig, medan Mark Murphy och Eric Stone, på ömse sidor om henne, hade snyggat till sig. Båda två ståtade med kavaj och slips, även om Marks skjortsnibbar stack ut. Eric hade tack vare sitt förflutna inom flottan en viss känsla för stil, men han verkade klart obekväm i sina kläder. Eller så var det den fjärde deltagaren i sällskapet som gjorde honom osäker.

Julia tog loss scarfen från Jannike Dahls ögon — ögonbindeln som hade hindrat henne från att se något annat av fartyget än sjukmottagningen, och nu även mässen. Juan hade gett med sig och tillfälligt låtit henne komma ut från sjukmottagningen, men han hade insisterat på att hon skulle ha ögonbindel. Jannike bar enklänning som lånats av Kevin Nixon i Magiverkstan, och trots att hon var svag och medtagen kunde Juan förstå hur de unga herrarna Stone och Murphy kunde bli så stirriga. Hon var en förtjusande, finlemmad kvinna som kunde ge vem som helst tunghäfta. Nu när blekheten hade försvunnit efter den långa sängvistelsen, hade hon återfått sin normala, lite mörkare hy. Det svarta håret påminde om en våg som svepte ner över hennes bara axel.

Juan reste sig reflexmässigt när de kom fram mot bordet. ”Jannike, vad fin du är.”

”Tack, kapten”, svarade hon. Hon hade ännu inte riktigt klart för sig vad det var för rum hon befann sig i.

”Jag ber om ursäkt för ögonbindeln, men det finns känsliga delar av fartyget som jag inte kan låta dig se.” Han log för sig själv när Eric och Mark tävlade om vem som skulle få dra ut Jannikes stol.

”Du och din besättning räddade mitt liv. Jag skulle aldrig ifrågasätta era önskemål.” Hon hade en sorts sjungande brytning som fängslade de tre männen. ”Jag är bara så tacksam att jag får lämna sängen en stund.”

”Hur känner du dig?” frågade Linda.

”Mycket bättre, tack. Dr Huxley har kunnat avhjälpa min astma, så jag har inte haft några fler anfall.”

Eric gick segrande ur striden, så han fick sitta till vänster om henne. Mark blängde när han gick runt bordet för att ta en stol bredvid Linda.

”Tyvärr uppstod en viss sammanblandning i kommunikationen med kökspersonalen.” Cabrillo hade inte mer än sagt det förrän servitörerna, med Maurice i täten, kom marscherande ut från köket med brickor i händerna. ”Oregons” chefssteward beskyllde Juan för fadäsen. ”På nåt sätt”, fortsatte Juan och tittade menande på Maurice, ”hade de fått intrycket att du var från Danmark i stället för Norge. De hade velat laga till några rätter från ditt hemland, men i stället får vi en traditionell dansk måltid.”

”Så omtänksamt av er”, sa Jannike med ett leende. ”Och det ligger så nära att jag inte kommer att märka nån skillnad.”

”Hörde du det, Maurice?”

”Nej, det gjorde jag inte.”

”Jag tror vi kommer att få sill”, sa Juan, ”vilket är den traditionella inledningen på alla måltider, och därefter fiskbullar. Sen blir det fläskstek med rödkål och potatis stekt i smör och socker, följt av pannkakor med glass och choklad eller ris å la mande.”

När Jannike hörde det spärrade hon upp ögonen. ”Det är en risefterrätt”, förklarade hon för de andra. ”Med körsbärssås. Det är det bästa jag vet. Vi har det i Norge också.”

”Kommer du från Oslo?” frågade Linda medan de första rätterna dukades fram på linneduken.

”Jag flyttade dit när mina föräldrar dog, men jag föddes långt upp i norr, i en liten fiskeby som heter Honningsvåg.”

Det förklarade hennes mörkare hy, tänkte Juan. Samerna, liksom inuiterna i Alaska eller den infödda befolkningen på Grönland, hade utvecklat mörkare hud som skydd mot det obarmhärtiga solblänket från isen och snön. Hon måste vara av samesläkt.

Innan Juan hunnit ställa en fråga, fick han syn på Hali Kasim i dörröppningen. Hans hår stack upp som tofsar på sidorna av huvudet, och till och med på avstånd kunde Juan se de plommonfärgade ringarna under ögonen på honom och hur trött han var. Juan reste sig. ”Ursäkta mig ett ögonblick.”

Han gick med bestämda steg fram till sin kommunikationsexpert. ”Du har sett piggare ut.”

”Jag har känt mig piggare också”, instämde Hali. ”Du sa att du ville ha resultatet så fort jag hade gått igenom bruset från den dolda mikrofonen. Ja, här är det.” Han räckte fram ett pappersark till ordföranden. ”Jag använde till och med mixerbordet som Mark har i sin hytt. Det här var det bästa jag kunde åstadkomma. Tyvärr. Siffrorna inom parentes är tiden som har förflutit mellan orden.”

JAG KAN INTE . (1:23) JA . (3:57) OM DONNA SKY . (1:17) (AKT)IVERA EEL LEF . (0:24) NYCKEL . (1:12) I MORR(ON) . (3:38) DET BLIR INTE . (0:43) EN MIN(UT) . (6:50) HEJ DÅ. (1:12)

”Är det allt?” Juan ansträngde sig för att inte visa sin besvikelse.

”Ja, det är det. Det finns några oidentifierbara ljud där datorninte ville ange nån betydelse med mer än tio procents säkerhet. Fanken, den gav bara fyrtio procents chans att Donna Skys namn var rätt, men jag är rätt säker på det.”

”Hur långt var Martells samtal med Severance från när han satte på störsändaren till när han sa hej då?”

”Tjugotvå minuter och sex sekunder.”

Cabrillo läste igenom papperet igen. ”De fyra saker som sticker ut är Donna Sky, en nyckel av nåt slag, och ordfragmenten eel och lef. Vad anger datorn för sannolikhet för att de där sista stämmer?”

Hali hade tillbringat så många timmar med sitt material att han inte behövde titta i anteckningarna. ”Sextioen procent. Nyckel var nittiotvå.”

”Eel, lef och nyckeln kom bara tjugofyra sekunder från vartannat, så det verkar rimligt att de hänger ihop. Och eftersom det kommer en minut och sjutton sekunder efter att Donna Sky nämns, så är det inte så långsökt att tro att hon också hör ihop med det.”

Hali stod bara och gapade. ”Jag stirrade på det här papperet i timmar innan jag la märke till det.”

”Det var nog för att du försökte få fram betydelsen hos orden snarare än mellanrummen.”

”Jag har en sak till.” Kasim tog upp en mikrokassettbandspelare ur byxfickan och tryckte på play. Juan hörde samma brus som tidigare, och sedan upphörde det plötsligt. ”Slut på sändningen”, hördes en tydlig röst.

”Vem fan var det där?”

”Jag körde det genom datorn. Engelska är inte killens modersmål. Datorns första alternativ var centraleuropé, och den angav åldern till mellan trettio och femtio.”

”Ah”, sa Juan och mindes den korta biten av samtalet de hade lyckats spela in innan störsändaren sattes på. ”Jag kan slå vad om att det är Zelimir Kovac. Kom nu.”

Juan återvände tillsammans med Hali Kasim till bordet, där Mark Murphy med dålig framgång försökte berätta en rolig historia. Han verkade lättad när Juan avbröt honom. ”Eric, lyckades du hitta nåt om Zelimir Kovac förut i dag?”

”Nada, noll och ingenting.”

”Jag tror jag vet vem det är”, sa Jannike. ”Han var med på Golden Dawn’. Han är en viktig person inom responsiviströrelsen.”

”Han förekommer aldrig på nån av deras webbsajter, personallistor eller nån annanstans”, svarade Eric, som om hon hade underkänt hans efterforskningar.

”Men jag säger ju att han var där”, sa Jannike med eftertryck. ”Folk pratade inte med honom, utan alltid om honom. Jag tror att han står nära gruppens ledare.”

Cabrillo bekymrade sig inte för att Kovac inte hade synts på deras radar. Han tänkte i stället på att Kovac hade varit ombord på det olycksaliga kryssningsfartyget och att han nu hade dykt upp i Grekland. Sedan mindes han att en av ”Golden Dawns” livbåtar hade varit borta från dävertarna när ”Oregon” hittade spökskeppet. ”Han dödade dem.”

”Vad sa du?” frågade Julia med gaffeln halvvägs till munnen.

”Kovac befann sig ombord på ’Dawn’ och nu är han på responsivisternas anläggning i Grekland. Han flydde från fartyget i en av livbåtarna, och enda anledningen till att han gjorde det måste ha varit att han visste att alla ombord skulle dö. Alltså dödade han dem.” Han vände sig mot Jannike. ”Skulle du kunna beskriva honom?”

”Han var lång. Nästan två meter.” Stor kille, tänkte Juan. ”Han såg väldigt stark ut och allvarlig. Jag såg honom bara några gånger, och han log aldrig. Jag blev faktiskt lite rädd för honom.”

”Skulle du vilja sätta dig ner tillsammans med Eric och Mark och försöka göra en bild av honom?”

”Jag kan inte rita.”

”Vi har en dator som gör det åt dig. Du behöver bara beskriva honom så gör den resten.”

”Jag gör vad ni vill, om det leder till att han blir straffad för det han gjorde.” Hon började snyfta när minnena av den fruktansvärda natten vällde fram. Eric la armen om hennes axel och hon lutade sig mot honom. Juan höll honom räkning för att han inte tittade triumferande på Mark Murphy.

Julia Huxley la ner gaffeln, slängde servetten på bordet och reste sig upp. Hon var framme hos Jannike på ett ögonblick. ”Nu kan det räcka med upplevelser för i kväll. Kom så går vi tillbaka meddig ner till sjukmottagningen.” Hon hjälpte den hårt prövade unga kvinnan att resa sig.

Mark och Eric såg ut som om de också tänkte hjälpa till.

”Mina herrar”, sa Juan med ett varnande tonfall och båda två sjönk modstulna ner på sina stolar igen. ”Det här är varken rätt tid eller plats.”

”Nej, chefen”, sa de på en gång, som ångerfulla barn. Om Juan inte hade varit så upptagen av all den information han hade fått under de senaste minuterna, skulle han kanske ha dragit på munnen åt deras uppvisning.

Han satte sig ner och vände sin uppmärksamhet mot Linda Ross. ”Ditt uppdrag är spolat.”

”Va? Varför då?”

”Jag tänker inte låta dig gå in på det där området obeväpnad när jag vet att Kovac är där.”

Hon brusade upp. ”Jag kan faktiskt ta vara på mig själv.”

”Det är inget att diskutera”, sa Juan, med rösten hård som flinta. ”Om jag har rätt, så är Kovac en massmördare av ofattbara mått. Du ska inte åka dit. Punkt, slut. Hali filtrerade vår inspelning ytterligare, och Donna Skys namn verkade ha en framträdande roll i Martells samtal med Thomas Severance. Vi vet att hon är en välkänd responsivist och hon kan ha information om vad som är på gång. Det får bli vår kanal till deras planer.”

”Om hon tillhör kärntruppen av troende så kommer hon inte att prata med oss”, sa Linda.

”Hon är skådespelerska, inte en tränad agent. Om du får fem minuter tillsammans med henne så kommer hon att tala om allt du vill veta. Vi måste bara hitta henne och komma i kontakt med henne.”

”Hon har nyligen åkt till Tyskland för att spela in en film.”

Cabrillo blev förvånad över att Linda hade sån koll på henne. Han höjde på ena ögonbrynet.

Ställföreträdande chefen för Bolagets operationer rodnade under fräknarna. ”Vad ska jag säga — jag är helt såld på Hollywoodskvaller.”

Eric Stone lutade sig fram på stolen. ”När det gäller att komma i kontakt med henne så har jag en idé. Kevin Nixon jobbade ju iHollywood i flera år innan han kom till oss. Jag är säker på att han känner nån som känner nån.”

Nixon hade jobbat som specialeffektsmakare och maskör på ett av de stora filmbolagen och vunnit flera utmärkelser. Men han hade vänt Hollywood ryggen när hans syster blivit dödad under 11 september-attackerna. Han hade erbjudit CIA sina tjänster när Cabrillo knyckte honom framför näsan på dem.

”Bra idé. Om han kan få kontakt med henne på inspelningsplatsen, så kanske vi äntligen kan få grepp om vad i helvete det är som pågår.”

”Jag vill inte vara djävulens advokat, men tänk om hon inte vet nåt?”

”Håll tummarna för att hon gör det, Linda, för jag tänker inte skicka nån till deras retreat.”

”På tal om att skicka folk till olika platser — ville du att jag skulle följa med dig till Filippinerna?”

”Nej, Mark. Tack för erbjudandet, men jag tar med Linc.”

”Sprider du inte ut oss lite väl mycket på det här sättet, chefen?” påpekade Eric.

Cabrillo sa inte emot. ”Det är klart, Max är ju uppbunden så länge han behöver, men Eddie kommer att vara tillbaka från Rom dan efter att vi har anlänt till Monaco. Då finns det fyra av oss i ledningen, inräknat Julia. Du, Linda, kommer inte att vara borta mer än en eller två dar, och Linc och jag är tillbaka inom tre dar. Dessutom är det där avlyssningsuppdraget okomplicerat och till största delen passivt, så jag är inte alls bekymrad. Men låt oss nu njuta av den här traditionella danska måltiden.”

Juan sa det så högt att Maurice, som gick fram och tillbaka vid köksdörren, skulle höra.

Chefsstewarden såg bister ut.

Kapitel 19

Eddie stod lutad mot hissens bakre vägg när den stannade i lobbyn. Max stod till höger om honom. När dörrarna öppnades flyttade han sig bort från väggen, samtidigt som två främlingar i kostym rusade in.

Eddie funderade inte närmare på deras bristande hissetikett förrän männen snuddade vid honom. Sedan kände han hur en av dem stack in handen innanför hans kavaj och började dra upp Berettan han hade i axelhölstret. Han skulle just reagera då en pistol med ljuddämpare trycktes mellan ögonen på honom. Max blev avväpnad lika snabbt. Alltsammans tog två sekunder.

”Om nån av er rör sig är ni döda”, sa den större av de två männen. Han talade engelska med brytning.

Det trånga utrymmet uteslöt de flesta av Sengs kampsportsrörelser, men det betydde inte att han tänkte ge sig frivilligt. Han spände sig lite och den beväpnade mannen märkte det. Mannen stötte pistolen i magen på Max, vilket fick honom att tappa andan.

”Det var sista varningen.”

Dörrarna stängdes ljudlöst och hissen började åka uppåt.

Medan Max kämpade för att få luft igen, virvlade tankarna genom Eddies huvud. Han undrade hur de så snabbt och enkelt hade blivit spårade, och om han skulle avslöja att han misstänkte att det här var Zelimir Kovac — mannen som nämndes i den dolda mikrofonen som Juan hade placerat ut på anläggningen i Grekland. Han undrade också varför Kyle Hanley var så viktig för responsivisterna att de var beredda att ta så här stora risker för att få honom tillbaka. Det var obegripligt.

”Ni blir tvungna att döda mig”, lyckades Max till slut få fram. ”Du ska inte få lägga beslag på min son igen, Kovac.”

Serben tycktes bli förvånad över att Max visste vad han hette, men förvåningen gick snabbt över. Han måste ha dragit slutsatsen att de hade hört inspelningen från den dolda mikrofonen. Trots att Kovac såg ut som en buse så insåg Eddie att han inte var någon dumskalle.

”Det är den mest sannolika utgången”, instämde Kovac.

Inte förrän du vet vilka vi är, tänkte Eddie för sig själv, och hur mycket vi redan har fått veta.

Som förhandlingsobjekt betraktat var det inte mycket, men det var bättre än ingenting. Om han var i Kovacs kläder skulle han behöva veta hur djupt de hade trängt in i responsivisternas säkerhetssystem. Hur mycket tid de vann på det berodde på vilken förhörsteknik som användes. Vad de sedan kunde göra med den tiden var en helt annan sak. Max och han var utlämnade åt sig själva. Ingen skulle komma till undsättning och hotellpersonalen hade redan informerats om att gästerna i sviten på översta våningen inte på några villkor fick störas.

När hissen väl var uppe vid sjätte våningen hade Eddie kommit fram till den nedslående insikten att Kovac hade dem som i en liten ask.

Det betydde att han och Max måste dela på sig om de ville komma ur det hela levande. Max hade varit en sjuhelsikes krigare en gång i tiden, och Eddie ansåg honom lika slug som ordföranden, men han var inte i fysisk form för en flykt, och med tanke på att det handlade om hans son, var han inte heller känslomässigt i bästa trim.

Hissdörrarna öppnades. Kovac och hans tyste kollega tog ett steg bakåt och visade med sina vapen att Eddie och Max skulle gå före. De två agenterna från Bolaget växlade en blick som bekräftade att de hade tänkt i liknande banor och kommit till samma slutsats. En nästan omärklig nick från Max plus att han kisade lätt med ögonen, talade om för Eddie att Max insåg att de måste dela på sig, men atthan inte ville lämna kvar sin son. Eddie uppfattade att han hade fått Max tillstånd att ge sig i väg, liksom även att Max var beredd på att ta konsekvenserna.

De gick korridoren fram till sviten och stannade vid dörren. Eddie övervägde att gå till attack igen. Kovacs medhjälpare var så nära att Eddie hade kunnat döda honom med ett enda slag, men serben befann sig flera steg bort. Det var tydligt att han kunde konsten att förflytta fångar.

”Använd vänsterhanden och ta fram nyckelkortet”, beordrade Kovac.

Eddie förstod att de flesta högerhänta människor skulle stoppa kortet i högra fickan. Då var det besvärligt att ta upp det med fel hand.

Eddie vände sig halvvägs mot Kovac och sa: ”Det finns ett speciallås på dörren. Vi kan inte komma in.”

”Jag känner till såna anordningar. Man kan gå in ändå. Säger du nåt mer skjuter jag dig i vänstra knäskålen.”

Eddie körde ner vänsterhanden i högra byxfickan och fiskade upp det elektroniska nyckelkortet och låste upp. Lampan på låset slog om från rött till grönt, och han kunde vrida om handtaget.

”Backa”, beordrade Kovac.

Eddie och Max gjorde som han sa. Kovacs kollega steg in i sviten. Efter bara några sekunder hörde de dr Jenner skrika: ”Vad ska det här betyda?” Den beväpnade mannen ignorerade honom fast han upprepade det en gång till. Tjugo sekunder senare ropade kollegan ut till Kovac på tydlig, amerikansk engelska: ”Sviten är säkrad. Här finns bara avprogrammeraren och grabben.”

Kovac viftade med pistolen och Max och Eddie gick in i rummet. Serben inspekterade låset som Jenner hade satt runt dörrhandtaget och lät klokt nog inte dörren slå igen.

”Pappa?” Kyle Hanley reste sig från soffan, och han såg inte så eländig ut trots drogerna som hade strömmat genom hans ådror under de senaste tjugofyra timmarna.

”Kyle.”

”Hur vågar du göra så här mot mig?” skrek Kyle.

”Jag gör det för att jag älskar dig”, sa Max hjälplöst och kände hur motstridiga känslor rasade inom honom.

”Tystnad!” röt Kovac.

Han klev fram till Jenner och ställde sig hotfullt framför honom. Jenner tycktes krympa ihop och det hördes inga protester från honom.

När den serbiske lönnmördaren tog till orda, var det nätt och jämnt han lyckades lägga band på sin ilska.

”Mr Severance gav mig uttryckliga order att inte döda dig, men han sa inget om det här.” Han drämde pistolkolven i huvudet på psykiatern.

I det ögonblicket hände två saker. Jenner segnade ner på golvet med blodet strömmande ur såret, och Eddie Seng började springa och utnyttjade den tillfälliga förvirringen maximalt.

De franska fönstren som ledde till balkongen var tio steg bort, och han hade avverkat tre fjärdedelar av den sträckan innan någon hunnit fatta vad som hände. Max flyttade instinktivt ena foten åt höger för att göra det omöjligt för medhjälparen att sikta, medan Kovac fortsatte att stirra lystet på den liggande psykiatern.

I full fart krockade Eddie med dörrarna och sköt upp axlarna i sista sekunden när han brakade igenom de tunna spröjsarna och de gamla rutorna med fasade kanter. Skärvorna rispade honom samtidigt som en kula visslade förbi och slog in i byggnaden mittemot i en puff av tegeldamm.

Han stannade knappt upp alls när han nådde fram till räcket. Med hjälp av enbart benen slog han en volt över räcket och vred sig i luften så att han var vänd med ansiktet mot huset när han började falla. Han fick tag om två av järnstängerna, och eftersom hans händer var hala av svett kunde han glida ner smidigt medan tjugo meter luft skilde honom från trafiken som kröp fram nedanför.

Hans händer slog i betongplattan samtidigt som tåspetsarna snuddade vid balkongräcket på femte våningen. Utan ett ögonblicks tvekan släppte han taget, tog ett steg bakåt och föll återigen mot trottoaren. När balkongen på femte våningen svischade förbi hans ansikte, sträckte han ut händerna och högg tag om två av järnstängerna igen, bromsade upp så pass mycket att han hade ständig kontroll över nedfärden. Det var en formidabel uppvisning av styrka, balans och fullkomlig avsaknad av rädsla.

Han stod och vinglade på fjärde våningens räcke för att komma rätt inför nästa fall, när Kovac hann fram till svitens balkong. Eftersom Kovac hade väntat sig att få se Eddies kropp liggande på asfalten, fick han inte syn på Seng förrän denne tog ett kliv bakåt från balkongräcket två våningar längre ner. Serben öppnade eld och sköt flera skott rakt ner.

Eddie kände vinddraget av kulorna när han gled nedför järnstängerna. Hans händer slog emot betongplattan. Hur han än sträckte ut kroppen nådde han inte riktigt ner till balkongen under. Hans handleder skrek av ansträngningen, så han släppte taget och föll bara ett par centimeter innan han fick fotfäste. Han svängde med armarna i en sekund innan han lät sig falla igen. Om handlederna inte var brutna när han väl var nere, så var det ett under.

Kovac kunde inte få någon bra skottvinkel, och hellre än att riskera att bli upptäckt av de förbipasserande som hade börjat stirra på Eddies vansinniga konststycke, stack han ner pistolen i hölstret igen och återvände in i sviten.

För ett ögonblick övervägde Eddie att hoppa ner på balkongen och gå in i rummet på tredje våningen, men han hade ingen aning om hur många mannar Kovac hade utposterade. Hans bästa chans var att ge sig i väg så fort han kunde och omgruppera sig.

Han tog ett kliv bakåt igen och när han gled nedför järnstängerna skavde han sönder huden i handflatorna. Balkongen på andra våningen satt en och en halv våning ovanför trottoaren eftersom det var så högt i tak i hotellobbyn. Avståndet till marken var nästan sex meter. Ett stycke till vänster om Eddie fanns en knallgul baldakin som gick ut över trottoaren för att skydda entrén från vädrets makter. Likt en lindansare tassade han fram längs balkongräcket, kastade sig ut över baldakinen och vred kroppen så att han landade med ryggen före mot det stela tyget.

När han gled nedför tyget kunde han sätta handen mellan benen och gripa tag i den underliggande metallramen. Han slog en kullerbytta över kanten, höll sig fast så hårt hans skadade händer tillät och hängde kvar en kort sekund innan han smidigt hoppade ner till marken. Några av människorna som hade samlats jublade, utan att förstå vad det var som pågick.

Eddie började springa längs trottoaren och väjde för folksamlingarna bäst han kunde. Ljudet av en kraftfull motor överröstade plötsligt bullret från den vanliga trafiken. Han kastade en blick bakåt och fick se en svart motorcykel hoppa upp över trottoarkanten och börja åka efter honom, medan panikslagna människor skingrades åt alla håll när föraren gasade på. Mindre än fem meter skilde honom från Ducatin, och den stora motorcykeln accelererade.

Eddie låtsades att han sprang mot ingången till bokhandeln som låg bredvid hotellet, men gjorde ett hopp åt vänster i stället och flög upp på motorhuven på en parkerad bil. Farten fick honom att glida över fordonet och hamna på gatan alldeles framför en Volvolastbil som hade fått lite utrymme och ökade farten. Föraren såg aldrig Eddie komma flygande över bilen, så han höll foten kvar på gasen. Eddie hade högst en sekund på sig att hinna ur vägen för de grova däcken. Han höll händerna för huvudet i ett fåfängt försök att skydda sig när lastbilen rullade över honom. Hettan från motorn kändes som om luckan till en masugn hade öppnats ovanför hans rygg.

Plötsligt bromsade lastbilen så att hjulen kanade på asfalten. Eddie hörde motorcykeln igen. Den måste ha kört ner på gatan igen mellan två parkerade bilar alldeles framför Volvolastbilen.

Han kravlade fram under fordonet. På motsatta körbanan kom en turistbuss i form av en dubbeldäckare med öppen övervåning. Den hade stannat för att släppa av folk. Eddie befann sig nära bussens bakre del, tillräckligt långt från föraren för att denne troligtvis inte skulle upptäcka honom. Han gjorde ett kraftfullt hopp snett upp mot bussens sida för att komma bort från vägbanan. Sedan sparkade han ut med den andra foten och träffade lastbilen som stod på tomgång en meter därifrån, och vann på det sättet ytterligare ett par decimeter. Han upprepade det flera gånger i snabb följd — sparkade mot fordonen varannan gång — och struntade i busspassagerarnas förskräckta ansikten, när han med uppbådande av all sin kraft och smidighet tog sig upp mellan de två fordonen tills han hade kommit upp på Volvolastbilen. Han rullade flämtande över taket och skulle ha stannat där för att hämta andan om det inte just då hade uppstått ett fräsande hål en decimeter från hans ansikte.

Han tittade upp. Kovac var på balkongen igen och tog noggrant sikte. Eftersom risken var liten för att fotgängarna skulle uppmärksamma skotten, kunde han ta god tid på sig. Eddie kom snabbt på fötter, sprang över lastbilens tak och tog ett språng mot bussen som just hade satt sig i rörelse. Han flög över ett säte med japanska turister och föll ner i mittgången. Han sprang längst bak i bussen och fick se Ducatin svänga ut framför Volvolastbilen och köra efter honom.

Eddie hade kanske klarat sig ut från hotellet, men han hade ännu inte lyckats fly.

Motorcykelföraren i svart skinnställ höll sig alldeles bakom bussen, utan att göra några försök att dölja att han följde efter. Eddie visste inte om föraren hade en inbyggd radio i hjälmen. Om det hade varit han som ledde operationen, skulle han ha sett till att alla medlemmar i teamet hade ständig kontakt med varandra, vilket betydde att killen på motorcykeln snart skulle få förstärkning. Och eftersom Kovac måste ha fått en detaljerad rapport om teamet som hade kidnappat Kyle Hanley, så hade han troligen tagit med sig rätt mycket folk för att röva tillbaka Hanley.

Bussen körde ut på en fyrfilig gata och började få upp farten då den närmade sig Colosseum. Bilar susade förbi, signalhorn tutade och förarna gjorde en och annan oförskämd gest åt varandra. Ducatin låg i bussens kölvatten likt en djävulsrocka som följer efter en val.

Eddie mjukade upp fingrarna medan han försökte tänka ut hur han skulle ta sig ur knipan. Mobiltelefonen hade han lämnat kvar på hotellet. En vansinnig idé poppade upp i hans hjärna, och om han inte hade känt att tiden höll på att rinna ut för honom skulle han ha avfärdat den helt, men han började bli desperat.

Via spiraltrappan längst bak i bussen kom Eddie till nedre våningen. Han var lättad över att det inte fanns så mycket folk med på den här rundturen. Det hade bara varit femton personer däruppe och längst ner satt det bara fem. Ingen tog någon notis om honom när han gick genom mittgången. Eddie kröp ihop när han närmade sig föraren. I sätet längst fram satt en guide och putsade naglarna med en sandpappersfil mellan de färdigskrivna små anförandena hon höll. När hon såg Eddie komma la hon filen åt sidan och logmot honom. På grund av hans utseende tog hon för givet att han tillhörde hennes grupp och frågade honom något på japanska. Han låtsades att han inte hörde.

Föraren var klädd i vit skjorta, svart slips och en mössa som hade varit mer passande på en pilot. Eddie var tacksam för att han var klent byggd. Med en enda rörelse slet Eddie tag i förarens högra arm och ryckte bort honom från sin plats. Seng duckade när mannen tumlade över hans axel, sedan rätade han hastigt på sig och vräkte föraren nedför trappan vid främre dörren. Mannen slog i dörren och sjönk ihop i en hög.

Den stora dieselmotorn hade knappt gått ner i varv förrän Eddie satt på förarplatsen med foten på gaspedalen. Guiden skrek och passagerarna längre bak började se rädda ut. Med en hastig blick i de stora sidospeglarna ställde sig Eddie på bromsen.

Runt omkring började bilisterna genast signalera, samtidigt som Ducatin svängde ut vid sidan om bussen och med knapp nöd undgick att bli påkörd av en bil som rände in i dubbeldäckaren bakifrån. Guiden skrek när hon kände dunsen. Motorcykeln smekte mittlinjen och tog sig fram mellan körfälten, och Eddie lät honom komma upp i höjd med bussens mitt — då trampade han på gasen igen och svängde kraftigt åt vänster. Mc:n hade ingenstans att ta vägen. I den andra filen låg bilarna tätt, tätt efter varandra. Hade motorcyklisten hållit sig kvar nära bussens bakre del, så kunde han kanske ha svängt in bakom den igen, men han hade chansat på springan mellan körfälten. Han växlade ner och drog på för fullt. Tusenkubikaren gav upp ett vrål och framhjulet lättade från asfalten, samtidigt som föraren böjde sig ner över styret för att minska luftmotståndet.

Mc-föraren hade inte en chans. Bussen smällde till honom från sidan så att Ducatin brakade in i en bil i vänsterfilen. Föraren flög över styret. Flaxande med armar och ben for han med huvudet före genom bakrutan på en bil längre fram i kön. Säkerhetsglaset förvandlades till en glittrande explosion av diamantskärvor. Eddie kunde bara hoppas att hjälmen räddade hans liv. Kollisionen ledde till en kedjereaktion av mindre olyckor bakom honom, som snabbt spred sig över alla fyra filerna.

Eddie stannade bussen och tryckte på dörröppningsknappen. Dörren svängde inåt men kom bara halvvägs, eftersom den blockerades av den medvetslöse bussföraren. När adrenalinkicken som hade hållit Eddie på topp under de senaste minuterna började ebba ut, kom han att tänka på ordföranden och hur han alltid kom med någon sorts skämt vid ett sånt här tillfälle. Det var inte Sengs stil.

”Ursäkta”, sa han till guiden och trängde sig ut genom dörren.

Han tittade bakåt mot olycksplatsen. Gatan var blockerad från trottoar till trottoar av krockade bilar. Nu hade förarna kommit ut ur sina fordon och skrek och gestikulerade som bara italienare kan. Eddie skulle just vika in på en sidogata, då han fick se en röd bil som buffade sig fram bland de stillastående bilarna likt en anfallande stridsvagn. Två män tvingades kasta sig ur vägen när deras bilar slungades in i andra fordon. Den röda bilen sänkte knappt farten, trots att den var intryckt i fronten och föraren och passageraren för ett ögonblick blev osynliga bakom de uppblåsta krockkuddarna.

Eddie förstod att det var honom de var ute efter.

Han rusade tillbaka in i bussen och drämde till föraren — som sakta höll på att resa sig — för att hålla honom lugn. Den söta guiden skrek när hon såg honom hoppa in på förarplatsen igen, tjattrade med honom på italienska så fort att orden flöt ihop till en enda lång harang.

Han la i automatlådans driveläge. Bussen satte sig i rörelse med en häftig knyck, som fick dem som hade rest sig att kastas omkull.

Samtidigt som Eddie styrde bussen runt Colosseum, slet han tag i mikrofonen som hängde över hans axel och ropade: ”Alla passagerare! Upp på övervåningen!”

De skräckslagna turisterna rusade bakåt i bussen och korkade igen trappan i sina ansträngningar att lyda hans order. Eddie höll ett öga i backspegeln när den röda bilen, som han trodde var en Fiat Bravo, trängde sig fram genom trafikkaoset på jakt efter honom. Den körde upp jämsides med bussen. Eddie kunde se tre män i bilen. Han kunde inte avgöra om mannen i passagerarsätet hade något i händerna, men den som satt där bak höll i ett vapen.

Mannen i baksätet stack ut en automatkarbin genom fönstret och pepprade sidan på bussen. Glaset yrde när skotten träffadeoch stoppningen i sätena virvlade upp i luften som konfetti. Eddie styrde närmare bilen och tvingade den att bromsa in, medan skriken från passagerarna på övervåningen tilltog alltmer.

Han svängde häftigt för att undvika några stillastående bilar och kände att hjulen på ena sidan lättade när centrifugalkraften nästan fick fordonet att välta. Han vred på ratten så att den tunga bussen dunsade ner på fjädringen igen och gungade betänkligt. När de hade rundat Colosseum blev gatan rakare och fortsatte åt nordost. På båda sidor blandades gammalt och nytt och de passerade snabbt förbi kontorsbyggnader, kyrkor och tempelruiner. Fiaten försökte köra om bussen igen, men Eddie svängde åt sidan och hörde det tillfredsställande gnisslet av plåt mot plåt.

Han accelererade till över åttio kilometer i timmen, och han var säker på att han hade orsakat rätt stora skador på förföljarnas bil för de försökte inte köra om honom igen. I detsamma hörde han smattret av ett automatvapen. Trots bussens tyngd kunde han känna kraften hos kulorna som träffade chassiet. De siktade mot motorn, som var placerad baktill, i hopp om att göra fordonet obrukbart för att sedan kunna skjuta ner Eddie utan problem.

Framför sig såg Eddie något som inte kunde beskrivas på annat sätt än som en jättelik bröllopstårta. Det var en massiv byggnad, byggd helt i marmor, och den tycktes torna upp sig över hela stan. Han erinrade sig svagt att det var ett monument över Viktor Emanuel II, härskaren som hade enat alla de italienska staterna till den moderna nation som finns i dag. Den pompösa arkitekturen förstärktes av byggnadens storlek, dess kolonner och trappor som mer fick den att likna ett ofantligt lösgarnityr än ett monument över en stor ledare.

Gatan svängde åt vänster och lämnade plats för en enorm bronsstaty av Viktor på hästryggen. Medan solen började gå ner satt turister och backpackers i marmortrappan och smuttade på dryckerna de hade köpt från försäljarnas kärror.

Ännu en skottsalva slog in i bussens bakre del och turisterna i närheten skingrades som skrämda fåglar.

Eddie förstod att det bara var en tidsfråga innan de träffade någon vital del eller att han fastnade i en polisspärr. Det avlägsnaljudet av tjutande sirener kom allt närmare för varje sekund. En skylt talade om att han var på VIA DEI FORI IMPERIALI, även om det inte sa honom någonting. Vägen var bred, efter romerska mått, och det var alldeles för öppet på sidorna för Eddies smak. Den delade sig längre fram, intill en stor parkeringsplats fylld av bussar som påminde om den han hade lagt beslag på.

Han svängde vänster in på en gata som kantades av fyra- och femvånings tegelbyggnader. Skyltfönstren erbjöd allt från lädervaror och elektronik till exotiska husdjur. Men det var fortfarande för brett för det Eddie hade i tankarna. Plötsligt syntes bromsljus framför bussen och trafiken kröp fram. Eddie la sig på signalhornet och körde upp bussen på trottoaren. Den var inte på långa vägar bred nog för det stora fordonet. När han trots det körde där, mejade bussen ner ett par parkeringsmätare och några bilar knuffades åt sidan i en kakofoni av billarm och rop.

Bussen plöjde rätt igenom skyltställen med färggranna vykort utanför en souvenirbutik, och under ett fasansfullt ögonblick trodde Eddie att han hade kört på en kvinna, men det visade sig vara en skyltdocka som förevisade en T-shirt. Spegeln på högersidan slets bort när bussen skrapade emot ett hus.

Han kom ut i en korsning. Flera bilar tvingades tvärnita för Eddie när han styrde bussen mot en smal gränd, som mer liknade en ränna mellan byggnaderna än en gata. Han såg bilar som körde in i gränden, men inga som kom ut.

Kovacs mannar sköt mot bussen igen, efter att ha bytt ut de tomma magasinen. Plötsligt fjädrade gaspedalen konstigt under Eddies fot, och i den oskadda vänstra backspegeln kunde han se rök välla ut från bakre delen av bussen.

”Seså, femtio meter till.”

Motorn hostade och tände flera gånger, spottade och fräste, och det var uppenbart att den låg i dödsryckningarna. När öppningen mellan husen närmade sig allt mer, sträckte sig Eddie efter mikrofonen.

”Håll i er, gott folk.”

Eddie kände att motorn höll på att ge upp, så han trampade ur kopplingen och rullade de sista tio metrarna. Bakom sig hörde hanhur motorn skar, med ett skärande metalliskt ljud som skulle ha fått Max ingenjör shjärta att brista.

Bussen rullade in i den skumma gränden med bara en decimeter luft på varje sida. Den återstående backspegeln — på vänstersidan — slets av. Eddie såg att gränden krympte ihop ännu mer en bit fram, eftersom ett av husen var något större än de övriga. Han trampade på bromsen ögonblicket innan bussen krockade med byggnaden, studsade bakåt och skrapade mot husen mittemot innan den kilades fast helt. Kollisionen orsakade en ny våg av skrik från övervåningen, men ropen upphörde så snabbt att Eddie förstod att ingen hade blivit skadad.

Nedanför knäna på honom satt en stor röd brandsläckare. Han ryckte loss den och drämde till mot vindrutan. Glaset sprack men gick inte sönder. Han slog upprepade gånger mot rutan tills han hade gjort ett tillräckligt stort hål. Då hoppade han ut och började springa. När han tittade bakåt kunde han se kraftig rök som bolmade upp bakom bussen. Kovacs mannar kunde inte klättra över fordonet, så de skulle bli tvungna att backa ut och köra runt kvarteret, förutsatt att de inte hade blivit instängda av andra bilar som hade kört efter dem in i gränden.

Eddie rundade hörnet och saktade ner till normal promenadtakt, sedan blandade han sig med strömmen av människor som var på väg hem från sina jobb eller skulle ut och äta middag med familjen. En minut senare hoppade han in i en taxi och sekunden därpå hörde han skrikande bildäck. Taxin körde i väg samtidigt som Fiat Bravon bromsade in framför gränden. Han hade skakat av sig dem.

Efter en kort stund slängde han åt föraren några euro och hoppade ur bilen, eftersom de hade fastnat i en trafikstockning. I en kiosk köpte han en enkel mobiltelefon med kontantkort. Han gick in på en knökfull bar, beställde en öl av tjejen bakom disken och ringde till hotellet. Personalen pratade fortfarande om mannen som hade klättrat ner på balkongerna, så det tog några minuter för honom att förklara att ett par beväpnade män hade trängt sig in i hans rum. Receptionisten lovade att kalla på polizia. Eddie gav honom sitt mobilnummer.

En kvart senare var Eddies öl slut och då pep hans telefon.

”Mr Kwan?” Det var namnet de hade använt för att boka sviten.

”Ja.”

”Vår receptionschef gick in i er svit tillsammans med polisen. Det fanns en man där med ett sår i huvudet”, sa receptionisten ursäktande. ”Polisen vill att ni återvänder hit så att de kan få lite mer uppgifter av er. De har många frågor om vad som hände och om en incident som skedde i närheten.”

”Självklart, det ska bli ett nöje att få samarbeta med myndigheterna. Jag är där om tjugo minuter.”

”Tack, mr Kwan.”

”Tack.” Eddie slog ett annat nummer. När en röst svarade i andra änden, sa han utan omsvep: ”Lillen, gör upp en färdplan ut ur landet. Jag kommer så fort jag kan.”

Han väntade inte på pilotens svar innan han bröt förbindelsen och ringde ett samtal till. Medan han lyssnade på signalerna som gick fram tänkte han att Kovac säkerligen inte skulle stanna kvar i stan — eller i Italien, för den delen — så det fanns ingen anledning för honom att vänta tills polisen kom och hämtade honom.

”Hallå?”

”Ordföranden, det är Eddie. Kovac har kidnappat Max.”

Det dröjde ett ögonblick innan Juan reagerade. ”Hur är det med hans son, Kyle?”

”Jag tror att den lille skurken hade ett finger med i spelet.”

Kapitel 20

”Häng kvar en sekund”, sa Cabrillo som behövde försöka få överblick över läget.

Han var ensam i sin hytt. Hans skrivbord var översållat med papper som hade blivit liggande alldeles för länge. Han tryckte på snabbtelefonen för att komma till kommunikationscentralen.

”Ja, ordföranden”, kom det snabba svaret från den som hade ansvaret under nattskiftet.

”Vad har vi för lägesangivelse på Max Hanleys radiochips?”

Alla medlemmar i Bolaget hade ett mikrochips inopererat i benet, vilket sände ut en svag signal till ett antal kommunikationssatelliter som kretsade kring jorden. De här apparaterna, som fick sin energi från nervsystemet, men som då och då fick en extra elektrisk laddning genom huden, ungefär som en pacemaker, gjorde att Juan när som helst kunde få veta var samtliga medlemmar i hans team befann sig.

”Jag får ingen signal. Vänta lite. Nu ska vi se. Datorn säger att hans transponder slutade fungera för elva minuter sen, omkring tre kilometer från hotellet där han bodde tillsammans med sin son. Eddies chips funkar bra. Jag ser att han är i centrala Rom, cirka fyra hundra meter från Colosseum.”

”Tack.” Juan slog av snabbtelefonen och återgick till apparaten på skrivbordet — en modern telefon som hade designats för att se ut som en bakelittelefon från 30-talet. ”Ingen kontakt med Max transponder.”

”Jag förstod nästan det”, svarade Eddie.

”Det var väl så de spårade er till Rom. Kyle Hanley försågs med ett chips när han var i Grekland. Och de tog det säkra för det osäkra och undersökte Max, ifall vi hade gjort likadant.”

”De karvade förmodligen ut det ur låret på honom, i det fordon de använde under flykten.”

”Men också de bästa chips kan bara ge en ungefärlig position, de är inte lika kraftfulla som gps”, sa Juan.

”Det är därför jag tror att Kyle hjälpte dem. När de överföll oss i hotellets hiss tog de med Max och mig tillbaka till sviten. Kyle såg inte alls ut att vara drogad. Jag tror han vaknade upp under vår flygning från Kreta och bara fejkade under den sista delen av resan. Han lämnades ensam några minuter i ett av sovrummen medan vi pratade med dr Jenner. Vi utgick ifrån att han var medvetslös, men om han var vaken kunde han ha ringt till Kovac, eller nån annan inom rörelsen, och gett dem namnet på hotellet och rumsnumret.”

”Så Kovac spårade honom till Rom med hjälp av en liten sändare, och Kyle guidade honom till den exakta platsen.”

”Det är den enda rimliga förklaringen.”

”Nu spånar jag bara lite, men vad tror du om Jenner? Han skulle ha kunnat avslöja för responsivisterna var ni befann er.”

”Det skulle han ha kunnat”, instämde Eddie, ”men det syntes att han hatar dem på samma sätt som en läkare på ett behandlingshem hatar crack. Och dessutom såg du inte hur Kovac smällde till honom med pistolen. Nej, Jenner är definitivt på vår sida.”

”Som jag sa, det var bara en tanke.”

”Nånting som slog mig var att de tog en jäkligt stor risk för att få Kyle tillbaka. Det verkar obegripligt om han bara är en vanlig troende på gräsrotsnivå.”

”Då måste han på nåt sätt vara inblandad i det de planerar att göra.”

”Eller åtminstone ha fått höra om planerna när han var på anläggningen”, sa Eddie.

”De tog honom för att säkerheten kring operationen ska vara hundraprocentig.”

”Om de är så paranoida kommer de aldrig att släppa in Linda på området.”

”Jag har redan spolat hennes uppdrag. Vi har fått veta att Kovac var med ombord på ’Golden Dawn’ och att det troligtvis är han som är ansvarig för morden. Linda ska i stället vara barnvakt åt Kevin Nixon tills han lyckas komma i kontakt med Donna Sky.”

Eddie funderade ett ögonblick, varpå han sa: ”Jag var i samma rum som Kovac i kanske en minut innan jag flydde, och det skulle inte förvåna mig alls. Killen ser ut som Boris Karloff, fast med galnare ögon. Jag kom bara att tänka på en sak. Kovac sa att Severance hade gett honom uttryckliga order att inte döda Jenner. Jag förstår inte resonemanget bakom det, och varför skulle de lämna kvar Jenner men kidnappa Max?”

”De vet ju inte om Kyle pratade med Max under den tid han var tillsammans med oss.”

”Nej. Vad jag menar är — varför inte helt enkelt döda båda två? De hade möjlighet till det, och det skulle ha varit mycket enklare.”

”Samma anledning där. De måste få veta om Kyle har pratat.”

”Max kommer att råka illa ut, eller hur?”

”Ja”, sa Juan dröjande. ”Det kommer han.”

”Vad vill du att jag ska göra?” sa Eddie efter en längre tystnad, då båda tänkte på innebörden av Cabrillos svar.

”Möt ’Oregon’ i Monaco. Du får bli ansvarig för avlyssnings- uppdraget.”

”Tänker du fortfarande åka till Filippinerna?” Eddie lät förvånad.

”Jag måste”, svarade Juan med uppgiven röst. ”Vi måste ha nån sorts påtryckningsmedel på Severance om vi ska få Max tillbaka.”

”Det kommer att ta närmare ett dygn bara att resa dit. Gud vet hur länge det dröjer innan ni hittar nånting, även om det existerar. Tror du verkligen att Max kan hålla ut så länge?”

Det Juan nu berättade var lika mycket för hans egen skull som för Eddies. ”Du känner nog inte till det här för Max pratar aldrig om det, men han tillbringade sex månader som krigsfånge under sin andra omgång i Vietnam. Då gjorde de saker med honom som överträffar det mesta. Han kommer att härda ut. Det är jag säker på.”

”Men det var ju fyrtio år sen. Max är inte längre nån ungdom.”

”Att överleva tortyr handlar inte om fysisk styrka. Det handlarom hur stark man är mentalt. Tror du att Max har tappat nåt av det? Om möjligt är han ännu tuffare nu än han var då. Och han vet att vi kommer att göra allt för att undsätta honom.”

”Hur tog han sig därifrån? Kom nån till undsättning?”

”Nej. Under en tvångsmarsch till ett nytt läger överföll han och två kamrater vakterna. De dödade fyra vietcongsoldater med sina bara händer och flydde in i djungeln. Men det var bara Max som hittade fram till en amerikansk grupperingsplats. De andra två betraktas fortfarande som saknade i strid.”

Strax efter gryningen nästa morgon befann sig Juan ute på bryggvingen för att se när solens strålar föll över furstendömet Monaco och staden Monte Carlo, som låg uppe på en bergskam vid det varma Medelhavet. Den här lilla staten, som var en av de sista monarkierna i världen, hade styrts av familjen Grimaldi i mer än sju århundraden. Endast den japanska Krysantemumtronen var mer långlivad.

Monaco hade länge varit ett populärt tillhåll för världens jetset och hamnen var fylld av blänkande lyxyachter, varav många var över trettio meter långa och några närmare nittio. Juan fick syn på ”Matryoshka” — målet för deras avlyssningsuppdrag som riktade sig mot den ryske vapenhandlaren Ivan Kerikov. Runt hamnen reste sig höghus med lägenheter och på sluttningarna klättrade lyxvillorna. Han visste att fastigheterna här var bland de dyraste i världen. Från bryggvingen kunde han inte se det omtalade kasinot i Monte Carlo, men han hade trevliga minnen därifrån.

Han såg en motorbåt komma ut från den inre hamnen och i hög fart närma sig ”Oregon”, som låg för ankar en och en halv kilometer från kusten. Hamnmyndigheterna hade redan informerats om att fartygets maskin var ur funktion och att de väntade på delar från Tyskland. Trots att fartyget låg innanför Monacos territorialvattengräns som sträckte sig tre nautiska mil ut, så hade hamnkaptenen avböjt att komma ombord efter att ha studerat ”Oregon” i kikaren.

Den snabbgående motorbåten närmade sig fartyget i nästan sextio knop, och den for fram över den krabba sjön som en offshore racer. Juan gick ner till huvuddäck nära fartygets bordningslejdare. Linc väntade på honom med deras övernattningsväskor och med ögonen dolda bakom ett par flotta solglasögon.

”Jag tycker inte det känns bra att sticka i väg just nu”, sa den storvuxne, före detta SEAL-soldaten, och det var inte första gången.

”Det här är bästa sättet att få Max tillbaka. Jag har ringt till Thom Severances kontor i Kalifornien minst ett dussin gånger och mer eller mindre talat om för dem vem jag är och vad jag vet, och den jäkeln ringer inte tillbaka. Vi måste tvinga honom och för att lyckas med det behöver vi påtryckningsmedel.”

”Kan inte Langston Overholt hjälpa till?”

”Inte utan bevis. Jag pratade med honom en timme i går kväll. Slutsatsen är att responsivisterna har mycket pengar, vilket betyder att de har stort inflytande i Washington. Lang kommer inte att agera om vi inte skaffar konkreta bevis för att Severance har nåt skumt på gång.”

”Så jävla dumt.”

”Menar du?”

”Varför kan vi inte skippa Filippinerna, åka direkt till källan och ta hand om Severance själva?”

”Tror du inte jag har funderat på det? Lang varnade mig särskilt för att rikta in mig på Severance. Och både du och jag vet att om vi åker fast när vi håller på med en operation i USA, så kommer vi aldrig mer att få se utsidan av ett fängelse.”

”Då undviker vi att åka fast.”

Juan såg på sin kollega. Linc var helt allvarlig. ”Om det skulle bli aktuellt, så överlåter jag åt besättningen att bestämma.” Han visste att alla medlemmar i Bolaget skulle vara beredda att riskera allt för att få Hanley fri, även om de förstod att de aldrig mer skulle få några uppdrag av Overholt, vilket den sluge CIA-veteranen hade hotat med om Thomas Severance eller hans fru så mycket som antydde att de var övervakade.

Den exklusiva sjötaxin stannade intill fartyget. Hur vacker båten än var, så var det ingenting jämfört med dess förare — en ung blondin klädd i en blus som knappast kunde ha varit lägre skuren och en kjol som inte kunde ha varit kortare. Eftersom deras helikopter fortfarande låg i bitar nere i hangaren, var hamntaxin det snabbaste sättet att ta sig i land utan att väcka onödig uppmärksamhet kring ”Oregon”.

”Capitaine Cabrillo, je suis Donatella ”, ropade hon genom mullret från båtens motor som gick på tomgång. Hennes franska fick Lincs ansikte att spricka upp i ett varglikt leende.

”Sånt ser man bara i Monaco”, viskade Juan till Linc.

”Tror du att en rik snubbe skulle vilja ha en ful förare som körde honom ut till hans yacht efter en kväll på kasinot?”

Den unga kvinnan höll båten stilla genom att hålla fast i lejdaren, medan de två männen klättrade ner med var sin skinnväska hängande över axeln. Vid slutet av den sex meter långa klättringen slängde Juan sin väska på det bakre sätet och klev över relingen.

”Tack”, sa han.

När Linc hoppade ner i båten gungade den till som om den hade träffats av en våg. Donatella log brett mot dem, men hennes blick dröjde sig kvar betydligt längre vid Linc än vid Cabrillo när hon sträckte sig fram mot de förkromade gasreglagen.

”Ordföranden! Vänta!” Eric Stone lutade sig långt ut över relingen ovanför för att påkalla hans uppmärksamhet.

”Vad är det?”

”Jag har hittat nånting.”

”Kan vi ta det senare? Det står en helikopter och väntar för att ta oss till flygplatsen i Nice.”

”Vänta bara en sekund.” Eric klättrade över relingen och tog sig osmidigt nedför lejdaren med en bärbar dator i ena handen. Han la inte märkte till Donatella förrän han kom ner till båten och han ägnade henne knappt en blick. Uppenbarligen var han helt uppslukad av de nyheter han hade.

Juan nickade åt henne och hon sköt försiktigt gasreglagen framåt. Han gick akteröver och lät Linc stå och flirta med föraren medan han själv drog bagaget åt sidan så att han och Eric kunde sätta sig. De fick höja rösten för att höras genom vindbruset och mullret från den kraftfulla motorn.

”Vad har du hittat för nåt?” frågade Juan.

Eric fällde upp datorn. ”Jag har letat efter ovanliga händelser somhar inträffat på fartyg där responsivisterna har haft sina retreater till havs.”

”Hittade du nånting?”

”Om jag gjorde? Det kan du lita på. Kommer du ihåg att det på sista tiden har kommit rapporter om epidemier ombord på kryssningsfartyg, för det mesta norovirus i mag- och tarmkanalen?”

”Det verkar ha varit mycket mer sånt under de senaste åren”, påpekade Juan.

”Det är ingen slump. Först kollade jag passagerarlistor från kryssningsrederierna.” Juan behövde inte fråga hur Eric hade fått tag i såna konfidentiella uppgifter. ”Jag samkörde dem med responsivisternas medlemslistor. När jag började se ett mönster, bytte jag fokus till kryssningsfartyg som hade drabbats av ovanliga sjukdomar. Det var då jag träffade rätt. Av de sjutton utbrott jag har tittat på under de senaste två åren, har sexton inträffat när det har funnits responsivister ombord. Det sjuttonde var inget virus, utan visade sig vara kolibakterier som hittades på salladshuvuden som hade vuxit på en gård i Kalifornien. Den stammen drabbade även människor i Florida, Georgia och Alabama.”

”Det var som fan.”

”Och det blir värre än så. Märk väl att det inte finns nåt mönster i vilka rederier eller angöringshamnar som har varit inblandade. Men det finns ett annat tydligt mönster man kan se. Vid den första incidenten var det bara en handfull passagerare som blev sjuka, och de flesta var äldre. Andra gången var det fyrtio personer som uppvisade symtom. Men när vi kom fram till den sjuttonde, som inträffade för två månader sen på ett fartyg som hette ’Destiny’, blev nästan alla ombord smittade. Rederiet tvingades med hjälp av helikopter flyga dit ett sjukvårdsteam och en grupp befäl för att få fartyget tillbaka till en hamn igen.”

Juan lutade sig bakåt på det mjuka skinnsätet och kände hur motorns vibrationer var på väg att lösa upp hans spända muskler i ryggen. I styrhytten stod den reslige Linc tillsammans med föraren, och Juan kunde se att hon uppskattade hans sällskap. Hennes skratt bar genom vinden. Juan böjde sig plötsligt framåt igen. ”De håller på att förbättra spridningsmetoderna.”

”Det är precis vad Mark och jag också tror. De lyckades bättre för varje gång tills de uppnådde en nästan hundraprocentig smittspridning.”

”Hur passar ’Golden Dawn’ in i mönstret?”

”När de väl hade prövat sig fram till hur man kunde smitta ner ett helt fartyg fullt av människor, behövde de även testa dödligheten hos smittämnet.”

”På sitt eget folk?” Cabrillo lät chockad.

”Det kan ha varit de som utvecklade smittämnet. Varför ta risken att nån av dem skulle komma på andra tankar?”

”Herregud. Varför?” Pusselbitarna låg framför honom, han visste bara inte hur de passade ihop. Vad kunde responsivisterna vinna på att döda människor ombord på kryssningsfartyg? Och det svar som ständigt återkom i hans hjärna var: absolut ingenting.

Han kunde förstå om terroristorganisationer grep en sån chans. Och han funderade på om en terrorgrupp kunde ha betalat för att få det utfört, men responsivisterna hade gott om pengar som de hade fått från sina anhängare i Hollywood.

De förespråkade födelsekontroll. Trodde de att de genom att döda femton eller tjugo tusen pensionärer som slösade bort barnens arv på Karibienkryssningar skulle kunna påverka världens överbefolkning? Om de var så tokiga skulle de väl satsa på något mycket större.

Pusselbitarna hängde gäckande framför näsan på Juan, men han visste att det var något som fattades. ”Det är nåt vi missar.”

Motorbåten saktade farten när den nådde inre hamnen och fortsatte fram mot en pir intill en flott restaurang. En servitör höll på att spola av piren i väntan på frukostgäster som kom dit för att kurera sin baksmälla.

”Vad är det vi missar?” frågade Eric. ”De där knäppskallarna planerar att smitta människor ombord på kryssningsfartyg med ett ämne som visar sig vara hundraprocentigt dödligt.”

”Inte hundraprocentigt. Om de hade släppt ut ett hundraprocentigt dödligt ämne ombord på ’Dawn’, så skulle inte Jannike vara i livet.”

”Hon andades syrgas”, påminde Eric.

”Även om hon hade slangar i näsborrarna så andades hon också in luft som hade passerat genom fartygets ventilationssystem.”

”Det skulle inte ha haft nån betydelse om smittan inte var luftburen. Den kunde ha funnits i vattnet eller maten. Hon kanske inte åt eller drack nånting.”

”Seså, Eric. Du är smartare än så. De måste ha smittat alla på samma gång, för annars skulle nån ha kallat på hjälp via radion. För övrigt går det inte att kontrollera när nån tar en klunk vatten eller äter, vilket utesluter din tidigare teori om matförgiftning.”

Stone såg besviken ut. ”Jag beklagar. Du har rätt. För mycket Red Bull och för lite sömn.”

”Tänk om attacken mot ’Golden Dawn’ var en avvikelse och inte en del av deras upptrappningsmönster?”

”Hur menar du då?”

”Jag vet inte. Det var bara en tanke. De hade ju uppnått nästan hundra procent på det där fartyget för två månader sen.”

’”Destiny’.”

”Just det. ’Destiny’. Det fanns ingen anledning att slå till mot ännu ett fartyg. De visste redan att systemet funkade.”

”Så människorna ombord på ’Dawn’ mördades för att de skulle hålla tyst?”

Juan reste sig när Donatella hade förtöjt färdigt. ”Jag vet inte”, sa han. ”Hör här, vi har ett chartrat jetplan som väntar på oss för att vi ska flyga till Manila. Jag ringer till Langston och vidarebefordrar det här. Även om han inte vill försöka få tag i Severance så kan han åtminstone skicka ut en varning till kryssningsrederierna om ett potentiellt terroristhot.”

Cabrillo var övertygad om att Overholt skulle vidarebefordra hans information, men han tvivlade på att det skulle hända så mycket mer. Ända sedan 11 september-dåden hade det strömmat in ständiga hot, och precis som i berättelsen om pojken och vargen, så brydde man sig för det mesta inte om dem.

”Donatella?”

”Oui, capitaine. ”

”Skulle du vilja köra den här unge mannen tillbaka till fartyget? Sätt upp det på kontot som din chef och jag kom överens om.”

”Självklart. Det ska bli mig ett sant nöje.”

”Det tycker nog han också, det är jag säker på.” Juan vände sig återigen mot Eric. ”Gå vidare med det där och ring mig om det dyker upp nåt nytt.”

”Lita på det, chefen.”

Linc och Cabrillo klättrade ur båten och upp på piren, kånkande på sina väskor. ”Vad var det hon gav till dig?” frågade Juan.

Linc drog upp ett visitkort ur fickan på sin tunna skinnjacka. ”Vadå, det här? Hennes hemtelefon och mobil.”

”Med allt det här som är på gång — hur kan du då tänka på sex?”

”Jag har fått lära mig att hela livet går ut på reproduktion och utveckling.”

”Reproduktion och utveckling, ha!” Juan skakade på huvudet. ”Du är ju lika besatt som Murph och Stoney.”

”Den stora skillnaden är att jag träffar tjejer, medan mammas gossar bara fantiserar om dem.”

Kapitel 21

Max Hanley vaknade upp till svåra plågor.

Smärtan strålade ut från låret och från huvudet. Den kom stötvis och bultade mot hjässans ovansida som kraftiga bränningar. Hans första impuls var att gnugga sig i tinningarna och ta reda på varför det bultade i benet, men till och med i sitt omtöcknade tillstånd insåg han att han måste förbli orörlig tills fler av hans förmågor hade återvänt. Han visste inte riktigt varför, bara att det var viktigt. Tiden gick. Det kunde ha varit fem minuter, det kunde ha varit tio. Han hade ingen möjlighet att bedöma det annat än genom det rytmiska bultandet i huvudet och värken i benet som tilltog och gav med sig i takt med hjärtslagen.

När han hade vaknat till lite mer, insåg han att han låg på en säng. Det fanns inga lakan eller kuddar, och madrassen kändes hård under honom. Samtidigt som han fortfarande låtsades sova, rörde han lite på sig. De hade åtminstone låtit honom behålla den lilla värdighet det innebar att ha boxershortsen kvar, även om han kunde känna stålets kalla smekning runt anklar och handleder.

Minnesbilderna vällde över honom. Zelimir Kovac, Eddies flykt och den obehagliga, söta lukten av trasan som hade tryckts över hans näsa och mun. Huvudvärken var en följd av att han hade blivit drogad. Sedan kom de andra fasorna över honom som ett slag i ansiktet, och han flämtade ofrivilligt till.

Han var tillbaka i skåpbilen, på väg bort från hotellet. Kovac hade bara gett honom så mycket sömnmedel att han blev foglig,likt en berusad som behöver ledas bort från en fest. De la Max där bak i skåpbilen. Han var vagt medveten om andra personer runt omkring. Kyle? Adam Jenner? Han kunde inte avgöra det.

Kovac hade dragit med ett mätinstrument över hans kropp, ungefär som en metalldetektor på en flygplats, och när det pep över Max ben skar Kovac sönder byxorna med en kniv. Det tog honom bara en sekund att hitta ärret och utan ceremonier högg han kniven i benet på Max. Trots att Max varit en aning bedövad hade det känts som att få ett glödande järn in i kroppen. Han vrålade trots munkavlen och försökte vrida sig loss för att slippa smärtan, men någon tryckte ner hans axlar mot skåpbilens golv.

Kovac vred om kniven och bände upp såret så mycket att han kunde sticka in fingrarna. Blodet vällde fram. Max stålsatte sig mot smärtan och kämpade emot som om han hade haft en chans. Kovac fortsatte att gräva i såret, utan att bry sig om att han inte hade några handskar och att han hade blodat ner skjortärmen.

”Ah”, sa han till slut och drog bort handen.

Transpondern som hade suttit under huden var i storlek och form ungefär som en mindre klocka. Kovac höll upp den så att Max, som tittade storögt, kunde se den. Sedan slängde serben transpondern på golvet och bankade på den med pistolkolven tills inget annat återstod än plastbitar och förstörd elektronik.

Därefter stack han en spruta i armen på Max och viskade: ”Jag kunde ha väntat tills det här hade hunnit verka, men vad är det för kul med det?”

Det var det sista Max kom ihåg ända tills nu, när han höll på att vakna.

Han hade ingen aning om var han befann sig eller hur länge han hade hållits fången. Han ville röra på sig, massera tinningarna och kolla benet, men han var säker på att han var iakttagen och tvivlade på att handbojorna gav honom tillräckligt stor rörelsefrihet. Men han var tydligen ensam i rummet. För nu hade han varit vaken så länge att han skulle ha märkt om det fanns någon mer därinne, trots att han låg med slutna ögon. Men det betydde ju inte att det inte fanns kameror uppsatta på väggarna och mikrofoner utplacerade. Han ville vänta så länge som möjligt innan han avslöjade för sinaplågoandar att han var vid medvetande och utnyttja den tiden till att låta mer av sömnmedlet hinna gå ur systemet. Om han skulle kunna uthärda det som väntade, behövde han vara så klar i huvudet som möjligt.

En timme förflöt — eller var det kanske bara tio minuter — Max var inte säker. Han hade helt förlorat tidsbegreppet. Att beröva någon tidsuppfattningen så att kroppens inre klocka inte kunde ställa in sig, var en beprövad metod i en förhörsledares arsenal. Så Max försökte få sig själv att tappa alla begrepp om tidens gång. En fånge kunde drivas till vansinne i sina försök att avgöra om det var natt eller dag, om det var mitt på dagen eller midnatt, men genom att med en viljeansträngning hålla emot det naturliga behovet tog Max ifrån sina plågoandar möjligheten att tortera honom med det.

Det hade aldrig varit något problem i Vietnam. Burarna och lådorna där de höll honom och hans medfångar instängda var så rankiga att det alltid sipprade in en gnutta ljus. Max hade hållit sig informerad om förhörstekniker som en del av sitt jobb, och han visste att metoden att beröva någon tidsuppfattningen var effektiv endast om fången lät det förbli en del av sitt tänkande.

Vad de för övrigt hade i beredskap kunde han bara invänta och se.

Ett lås öppnades i närheten. Max hade inte hört någon närma sig, så han förstod att dörren måste vara tjock. Det betydde sannolikt att rummet var byggt som en fängelsecell och inte var något tillfälligt som hade gjorts om bara för att förvara honom i. Det faktum att responsivisterna hade en sån cell, som stod färdig och väntade, bådade inte gott.

Dörren öppnades med ett gnisslande som om metallen vore rostig. Antingen användes inte gångjärnen så ofta, eller så var cellen belägen i ett fuktigt klimat eller möjligtvis under jord. Han rörde inte en muskel när han lyssnade till ljudet av två par fötter som närmade sig sängen. Den ene hade tyngre steg än den andre, men båda var definitivt män. Kovac och en medbrottsling?

”Han borde ha vaknat vid det här laget”, sa Zelimir Kovac.

”Ja, det är en stor kille, så det borde han ha gjort”, instämde en annan man. Han hade amerikansk accent. ”Men alla är olika.”

Kovac daskade till Max på kinden. Max gav ifrån sig ett kvidandeljud, som om han vore svagt medveten om beröringen men ändå alltför borta för att bry sig.

”Det har gått tjugofyra timmar”, sa den serbiske mördaren. ”Om han inte har vaknat om en timme injicerar jag ett stimulerande medel.”

”Och riskerar hjärtstillestånd?”

Max hade lätt förhöjt blodtryck. Han skulle minsann se till att han var vaken nästa gång de kom in i rummet.

”Mr Severance kommer snart hit. Vi måste få veta vilka samtal som ägde rum mellan den här mannen och hans son. De höll honom nedsövd hela tiden de hade honom. Vem vet vad han kan ha berättat under inflytande av droger?”

De behövde få den informationen snabbt, tänkte Max. Tvärtemot vad många tror så tar ett riktigt förhör veckor och ibland till och med månader. Det enda någotsånär effektiva sättet att snabbt dra ur någon information är att tillfoga smärta — oerhört stark smärta. Under såna omständigheter kan offret säga precis vad som helst som förhörsledaren vill höra. Det är förhörsledarens uppgift att inte avslöja sina avsikter, så att fången inte har något annat val än att berätta sanningen.

Max hade en timme på sig att lista ut vad Kovac ville höra och han tänkte inte på några villkors vis berätta sanningen för den jäveln.

Kevin Nixon blev illa till mods när han gick in genom stängslet kring inspelningsplatsen. Genom att befinna sig där bröt han ett löfte till sin döda syster. Han kunde bara hoppas att hon med tanke på omständigheterna skulle förlåta honom. Den här delen av Donna Skys nya film spelades in i en gammal lagerbyggnad som hade lämnats åt sitt öde efter den tyska återföreningen. Kevin tyckte att byggnaden påminde lite om ”Oregon”, med den skillnaden att rosten här var alldeles äkta.

Den stora parkeringsplatsen var fylld av långtradarsläp, cateringbilar, byggnadsställningar, kameravagnar och smala järnvägsspår för det som kallades kameraåkningar. Massor av människor flängde runt på inspelningsområdet — ja, de småsprang faktiskt — för i filmbranschen är tid verkligen pengar. Utifrån vad Nixon kundese, gissade han att filminspelningskostnaderna kanske kunde ligga någonstans kring etthundrafemtio tusen dollar per dag.

Det organiserade kaoset kring en mångmiljonproduktion kändes välbekant för honom, men samtidigt väldigt främmande.

En uniformerad, men obeväpnad vakt var på väg fram mot honom, när en röst längre bort på parkeringsplatsen ropade: ”Jag kan inte fatta att det verkligen är du.”

Gwen Russell seglade förbi säkerhetsvakten och gav Nixon en stor kram, och efter att ha kysst honom på båda kinderna begravde hon ansiktet i hans yviga skägg. Hon hade alltid varit ett energiknippe och lösgjorde sig hastigt ur omfamningen och såg på honom.

”Du ser fantastisk ut”, sa hon slutligen.

”Till slut fick jag erkänna för mig själv att ingen diet i världen skulle hjälpa, så jag genomgick en magsäcksoperation för två år sen.” Kevin hade fört en livslång kamp mot sin övervikt och gjort ett sista desperat försök som hade lyckats väl. Innan han blev opererad hade han inte varit under hundrakilosstrecket sedan han gick på college. Nu vägde han åttiofyra kilo, vilka han bar upp med den äran.

Kockarna ombord på ”Oregon” lagade särskild mat åt honom alltsedan operationen, och trots att han aldrig skulle bli någon vän av träning så följde han plikttroget sitt dagliga träningsprogram.

”Det är ju rena miraklet.”

Hon svängde på honom och höll fram handen för att han skulle leda henne bort till raden av husvagnar som stod parkerade längs ena sidan.

Gwens hår var starkt rosa och hon var klädd i färggranna cykelbyxor och en herrskjorta. Runt halsen hade hon minst femton guldhalsband, och i varje öra hade hon ett halvdussin hål. Gwen hade varit Nixons assistent när han blev Oscarsnominerad och hon var nu en efterfrågad sminkös eftersom hon var mycket skicklig.

”Du försvann från allas radar för några år sen. Ingen visste var du höll hus eller vad du sysslade med”, kom det som en kulsprutesalva från henne. ”Få höra, berätta nu om allting du har haft för dig.”

”Det är inte så mycket att berätta egentligen.”

Hon fnös föraktfullt. ”Äh. Du försvinner i åtta år eller vad detnu är, och så påstår du att det inte finns nåt att berätta? Du har inte funnit Gud eller nåt sånt? Vänta förresten, du sa ju att du ville prata med Donna. Har du också gått med i den gruppen — de där reaktionärerna?”

”Responsivisterna”, rättade Kevin.

”Ja, eller vad fanken de nu hette”, sa Gwen otåligt och lät som en ytlig tonåring. ”Är du med där?”

”Nej, men jag skulle behöva prata med henne om det.”

De kom fram till sminkvagnen. Gwen öppnade dörren och kilade uppför trappan. Den vaxartade lukten av smink och potpurri var överväldigande. Där fanns sex stolar uppradade framför en lång spegel och en bänk översållad med flaskor och burkar i alla tänkbara modeller, liksom kaj alpennor och tillräckligt många makeupborstar för att sopa en hel fotbollsstadion. Gwen tog fram två flaskor vatten ur ett litet kylskåp, slängde den ena till Kevin och sjönk ner på en av stolarna. De starka lamporna fick hennes hår att glänsa som sockervadd.

”Okej, det var precis efter Oscarutdelningen — som du för övrigt borde ha vunnit — och pang, bom, så är du försvunnen. Vad hände?”

”Jag ville bort från Hollywood. Jag stod inte ut längre.” Kevin hade inte tänkt berätta för henne vad han hade jobbat med sedan han lämnade filmbranschen, men hon hade varit en god vän och det var inte mer än rätt om hon åtminstone fick veta halva sanningen.

”Du vet ju hur jag var”, började han. ”Jag var på vänsterkanten, precis som alla andra. Röstade på demokraterna, avskydde allt som hade med republikanska partiet att göra, skänkte pengar till miljöorganisationer och körde en hybridbil. Jag var lika mycket en del av Hollywoodetablissemanget som alla andra.”

”Kom inte och säg att du har blivit konservativ”, sa Gwen med spelad förskräckelse. Hon hade aldrig visat det minsta intresse för politik.

”Nej, inte alls”, sa han. ”Jag försöker bara sätta in det som hände i ett sammanhang. Allting förändrades 11 september.” Bara att han nämnde datumet fick Gwen att blekna, som om hon anade vad som skulle komma. ”Min syster var på väg från Boston för att hälsa på mig.”

”Säg inte det.”

”Det var hennes plan som flög in i det norra tornet i World Trade Center.”

Hon sträckte sig fram mot honom och tog hans hand. ”Åh, förlåt. Det hade jag ingen aning om.”

”Jag kunde inte förmå mig till att berätta det för nån.”

”Så det var därför du stack. På grund av din systers död.”

”Inte direkt”, sa Kevin. ”Jo, kanske. Jag vet inte. Hur som helst återvände jag till jobbet tre veckor efter begravningen för att försöka få livet att återgå till det normala igen. Jag höll på med sminkning till en tv-serie som gick då. Jag ska inte berätta vem stjärnan var för hon är ännu större i dag än hon var då. Hon satt i stolen och pratade med sin agent om 11 september-attackerna. Hon sa nåt i stil med: ’Jag tycker att det som hände med de där människorna var fruktansvärt, men det här landet förtjänar det. Jag menar, se bara hur vi behandlar resten av världen. Inte undra på att de hatar oss.’ ”

”Det var ingen ovanlig tanke”, tillade Nixon, ”varken då eller nu. Men sen sa hon att människorna som dog — min syster — bar lika stor skuld för attackerna som flygplanskaparna.

Jag trodde inte att jag hörde rätt. Min lillasyster var tjugosex år och skulle just påbörja sin specialistutbildning som läkare, och där sitter den där överbetalda bimbon och påstår att attackerna var min systers fel. Det blev för mycket för mig. Människor i Hollywood är så frikopplade från verkligheten att jag inte stod ut längre. Den här skådespelerskan tjänade miljoner på att visa upp sig på filmduken i bara underkläderna, vilket sårar muslimernas känslor, och så lägger hon skulden för hatet på min syster.

Jag lyssnade på vad folk i branschen sa i några månader till och insåg att alla kände ungefär likadant. Jag kunde stå ut med det där att ’det är USA:s fel’. Men vad jag inte kunde smälta var att ingen av dem insåg att de själva också var delaktiga.”

Kevin tillade inte att han hade gått raka vägen till CIA och erbjudit sina unika tjänster och inte heller att han hade fått ett mycket mer utmanande och lukrativt jobb hos Bolaget, sannolikt för att Langston Overholt hade vidarebefordrat hans namn till Juan.

Det hade varit förvånansvärt enkelt att anpassa sig till denaningen militäriska stilen hos Cabrillos sjörövargäng, och för första gången någonsin hade Nixon förstått lockelsen med det militära. Det var inte striderna och äventyret som drog, för de flesta dagar var ganska enahanda. I stället var det kamratandan och känslan av lojalitet bland de här männen och kvinnorna. De gav varandra det yttersta ansvaret — ansvar för att kollegerna inte kom till skada ~ vilket skapade starkare band än Kevin hade trott vara möjligt.

Fast tiden på ”Oregon” hade egentligen inte förändrat honom så mycket. Han skänkte fortfarande pengar till välgörande ändamål, la sin röst på demokraterna de gånger han kom ihåg att poströsta, och hybridbilen stod parkerad i en lagerlokal i L.A.

”Åh, jag är verkligen ledsen”, sa Gwen i den växande tystnaden. ”Jag funderar inte så mycket på såna grejer.”

”Det gjorde inte jag heller förut, men nu . ” Rösten dog bort och han ryckte på axlarna. Han märkte att han fick henne att känna sig illa till mods. Kanske hade han förändrats mer än han själv trodde.

Plötsligt slets dörren upp.

När Donna Sky blev intervjuad i soffprogram eller stod på röda mattan i samband med filmpremiärer, var hon en fullkomligt självlysande person som fyllde upp hela rummet med sin närvaro. Hon var en symbol för stil, värdighet och elegans. Men när hon nu stormade in i sminkvagnen med håret gömt under en basebollmössa och utan makeup som dolde hennes acne, såg hon ut som vilken snarstucken, härjad tjugofemåring som helst. Hennes ögon var blodsprängda och hade mörka ringar, och genom hela rummet kunde Kevin känna spritångorna efter föregående natts festande.

”Vem i helvete är du och vad gör du här?” frågade hon, vänd mot Nixon. Hennes välkända röst lät skrovlig eftersom hon uppenbarligen hade baksmälla. Sedan hejdade hon sig, såg på honom och slutligen kände hon igen honom. ”Är det inte Kevin Nixon? Du sminkade mig i Family Jewels ”

”Det var väl ditt stora genombrott, såvitt jag minns”, sa Kevin och reste sig.

”Det hade kommit så småningom i vilket fall”, sa Donna, fylld av självtillräcklighet. Hon tog stolen som Kevin hade lämnat ochkastade en blick över axeln mot Gwen. ”Tar du bort de här påsarna under ögonen? Jag ska inte filma än på några timmar, men jag står inte ut med att se ut så här.”

Kevin hade god lust att säga att hon borde ha hoppat över krogrundan kvällen före, men höll mun.

Gwen gav Kevin en menande blick och sa: ”Självklart, vännen. Du får det precis som du vill.”

”Jobbar du med den här filmen nu?” frågade Donna Nixon när Gwen skred till verket med sina borstar och kajalpennan.

”Nej, faktiskt inte. Jag är här för att prata med dig, om du inte misstycker.”

Hon lät höra en djup suck och sedan sa hon: ”Men vad fan. Vad vill du prata med mig om?”

Kevin kastade en blick på Gwen. Hon fattade vinken. ”Donna, du kan väl låta Kevin sminka dig, så kan ni prata ostört.”

”Okej.”

Nixon formade läpparna till ett ljudlöst tack till Gwen, när hon räckte honom en borste och gick. Han väntade tills hon hade lämnat husvagnen innan han satte i gång. ”Jag skulle vilja prata om Thom Severance och responsiviströrelsen.”

Donna Sky blev genast spänd. ”Tyvärr, det ämnet är avslutat.”

”Det är viktigt. Många liv kan på spel.”

”Jag vill inte prata om det, okej? Vi kan gärna prata om min karriär eller mitt sociala liv. Men jag diskuterar inte responsivismen med nån längre.”

”Varför inte?”

”Jag bara gör inte det!”

Kevin försökte erinra sig allt Linda hade lärt honom om förhörsteknik under de senaste tjugofyra timmarna. ”För omkring en vecka sen sjönk ett fartyg som hade chartrats av responsivisterna i Indiska Oceanen.”

”Jag vet. Jag såg det på nyheterna. De sa att fartyget hade träffats av en jättevåg.”

Kevin tog fram en bärbar dator ur sin ryggsäck, sköt Gwens grejer åt sidan och ställde upp datorn på bänken. Det tog några sekunder för honom att hitta filen han ville ha.

Det var dålig kvalitet på filmen eftersom ljuset hade varit otillräckligt för den kamera Mark Murphy använde ombord på ”Golden Dawn”, men man kunde ändå se de skräckslagna ansiktsuttrycken hos de döda på kommandobryggan och allt blod som hade stänkt ut över däck. Han lät filmen gå i ungefär fem minuter.

”Vad var det? Nån film du jobbar med?”

”Det är taget ombord på ’Golden Dawn’. Alla passagerare och besättningsmän ombord hade mördats, förgiftade med nånting så giftigt att ingen ens hann använda radion.” Han tog fram en annan filmsekvens. Den var tagen från kameran i ”Oregons” mast och visade när fartyget sjönk. Hennes namn var klart synligt när strålkastaren svepte över skrovet.

Donna Sky blev klart konfunderad. ”Vem spelade in det där och varför rapporterades det inte till media?”

”Jag kan inte avslöja vem som filmade, men det har hållits hemligt därför att det var en terroristattack och myndigheterna vill inte att terroristerna ska veta hur mycket vi känner till.”

Hon hade uppenbarligen noterat att han talade om ”vi”. ”Är du alltså . jag menar, jobbar du för . ”

”Jag kan inte svara på den frågan, men bara det att jag har den här filmen i min ägo borde säga dig tillräckligt.”

”Varför visar du det här för mig? Jag vet ingenting om terrorism.”

”Ditt namn dök upp under utredningen, och det finns tecken som tyder på att den här attacken utfördes av element inom responsiviströrelsen.” Han sa det så varsamt han kunde, och antingen skulle hon tro honom eller så skulle hon kalla på vakterna och be att de kastade ut honom från området.

Hon stirrade på honom i spegeln. Kevin hade gjort karriär genom att maskera ansikten — inte avläsa dem. Han hade ingen aning om vad hon tänkte. Han undrade hur han själv skulle reagera om någon sa till honom att hans biktfar var terrorist.

”Jag tror dig inte”, sa hon slutligen. ”Jag tror det där är fejkade bilder som du har gjort för att misskreditera Thom och Heidi.”

Hon hade åtminstone inte slängt ut honom med huvudet före, tänkte Kevin. Han frågade: ”Varför skulle jag göra det? Vad skulle jag rimligtvis kunna ha för motiv för att sätta ihop de där filmernaoch resa runt halva jorden för att visa dem för dig?”

”Hur skulle jag kunna veta vad du tänker?” fräste Donna.

”Snälla du, tänk logiskt på saken. Om mitt mål var att misskreditera responsivismen, skulle jag då inte ta med det här till CNN eller Fox?”

När hon inte sa någonting, bad Kevin om ett ärligt svar.

”Jo, antagligen.”

”Eftersom jag inte har gjort det, så måste mitt syfte vara nåt annat, eller hur?”

”Kanske det”, medgav hon.

”Varför kan det här jag säger inte vara sant?”

”Responsivisterna tror inte på våld. Det är otänkbart att några medlemmar i vår grupp skulle ha gjort det där. Det var antagligen ett gäng radikala abortmotståndare eller nåt.”

”Tro mig när jag säger att vi har kollat upp alla kända grupper i hela världen i jakten på de ansvariga. Allting pekar mot responsivisterna. Och då menar jag inte det vanliga fotfolket.” Kevin hade fått upp ångan nu och lögnerna kom på löpande band. ”Vi tror att det finns en utbrytargrupp som har begått det här illdådet och som kan ha andra, liknande attacker på gång.

Både du och jag vet att vissa människor går till ytterligheter när det gäller tron. Och det är det vi tror att det handlar om här: extremister inom er organisation. Om du verkligen vill hjälpa dina vänner så måste du berätta allt du vet.”

”Okej”, sa hon undergivet.

De pratade i nästan en timme innan Gwen kom tillbaka. Hon hade med sig flera av filmens statister som behövde sminkas inför kommande scener. Till slut var Kevin övertygad om att Donna Sky inte visste någonting om händelserna som Bolaget hade snubblat över. Han upplevde också att hon var en sorgsen och ensam tjej som hade blivit sin egen framgångs fånge, och att ledarna för responsiviströrelsen hade valt att rekrytera henne av just den anledningen. Han kunde bara hoppas att hon en dag skulle finna en inre styrka som hjälpte henne att stå på egna ben. Fast han hade sina tvivel.

”Tack för att jag fick prata med dig”, sa Kevin medan han packade ner datorn.

”Jag tror inte jag var till särskilt stor hjälp.”

”Jo då, det var du visst. Tack.”

Donna Sky betraktade sitt eget ansikte i spegeln. Än en gång utstrålade hon den där förföriska lockelsen som fångade biopubliken. Spåren efter föregående natts excesser var borta. Kevin hade återskapat ansiktets bedrägliga mix av oskuld och sex appeal. Sorgsenheten i hennes ögon var det bara hon som såg.

Kapitel 22

Flygningen till Filippinerna hade tagit drygt fjorton timmar för Cabrillo och Franklin Lincoln. Att komma från huvudstaden Manila till Tubigon på Bohol Island, mitt i en arkipelag med över sju tusen öar, hade tagit nästan lika lång tid trots att avståndet bara var omkring femtio mil fågelvägen. Juan visste av erfarenhet att de berömda fåglarna sällan flög i länder i tredje världen.

Eftersom de inte kunde vara säkra på att det gick att få marktransport på ön Bohol, hade de tvingats flyga till den närliggande Cebu Island och hyra en gammal jeep och vänta på att färjan skulle ta dem över Boholsundet. Linc hade påpekat att färjan var så gammal att däcken som hängde på hennes rostiga skrov borde ha haft vita sidor. Båten hade en tydlig lutning åt styrbord, trots att man avsiktligt hade lastat den tungt på babordssidan. Alla tankar på att försöka sova under båtfärden var uteslutna på grund av släpvagnen bredvid deras jeep som var lastad med grisar som led av sjösjuka. Lukten och deras skrik var nog för att väcka de döda.

Två gånger under överfärden blev det oförklarligt tyst i maskin. Första gången handlade det bara om några minuter. Det andra stoppet varade i nästan en timme, då besättningsmännen under överinseende av en ilsken ingenjör grejade med maskin.

Det var ett välkommet distraktionsmoment för Cabrillo att få bekymra sig lite för resan. Då fick han möjlighet att slippa tänka på Max öde ett tag. Men när motorn hostade i gång igen återvände han omedelbart i tankarna till sin gode vän. Det ironiska i att Hanleysegen far hade dött i Filippinerna när han försvarade Corregidor Island under andra världskrigets första månader undgick honom inte.

Juan visste att Max skulle göra vad som helst för att skydda både sin son och Bolaget. Den mannen hade en känsla för lojalitet som skulle göra en Sankt Bernhardshund stolt. Juan kunde bara hoppas att de skulle hitta tillräckliga påtryckningsmedel för att få Max frisläppt. Han hade inga illusioner om Zelimir Kovacs metoder för att få fram information. Och om Max inte klarade att stå emot var hans liv förverkat så fort han började prata.

Den tanken löpte som en evig bandslinga genom Cabrillos huvud.

När de äntligen såg ljuset från Tubigon ringde Juans satellittelefon. ”Cabrillo.”

”Hej, Juan, det är Linda.”

”Några nyheter ännu?”

”Inget från Severance, om det är det du undrar.”

”Jäklar. Ja, det var det jag tänkte på.”

Tio telefonsamtal till chefen för responsivisterna och ändå ingen reaktion. Juan hade spelat rollen som chef för säkerhetsbolaget som skulle ha anlitats av Max för att rädda hans son. Han hade pratat så mycket med receptionisten att han visste att hon läste kärleksromaner på lunchrasten. Hon hade bett om ursäkt varje gång, sagt att Severance inte var anträffbar och kopplat honom vidare till telefonsvararen. Juan hade erbjudit Severance vilken belöning som helst för att släppa Max, och när det inte hjälpte hade han börjat hota. Under sitt senaste samtal hade han varnat Severance för att om inte Max släpptes oskadd, skulle han börja förfölja hans familj.

Det var bara tomma ord, tack vare Langston Overholt, men det visste inte Severance. Och han verkade heller inte bry sig.

”Vad är det som har hänt?” frågade Cabrillo.

”Kevin är just klar hos Donna Sky. Hon vet ingenting.”

”Är han säker på det?”

”De pratade i en timme”, sa Linda. ”Hon är bara en skådespelerska som tillhör en konstig sekt. Hon är alldeles för känd för att vara direkt inblandad i nåt olämpligt. Och enligt skvallertidningarna är hon upptagen med att spela in sin nya film i minst fyramånader till, tydligen till hennes senaste kärleks förtvivlan. Han är i Australien och turnerar med sitt band, som Mark Murphy för övrigt säger är skitdåliga.”

”Då skulle jag förmodligen gilla dem”, sa Juan och försökte ta in den senaste informationen han fått. ”Om Gil Martell inte nämnde hennes namn när han pratade med Severance efter att vi brutit oss in på kontoret, så måste det ha varit nåt annat. Kan du be Hali gå igenom det där bandet en gång till?”

”Han svor så det osade när jag sa åt honom att han kanske hade fel och sen erbjöd han sig att lyssna på alltihop igen.”

”Säg åt honom att han får en extra toddyranson. Nåt annat?”

”Eddie är tillbaka från Rom, och avlyssningen av vapenhandlarens yacht funkar bra, men inget relevant än så länge.”

Det uppdraget hade Cabrillo helt glömt bort. ”Okej. Bra. Håll mig underrättad. Linc och jag har ungefär tre timmars färd kvar till stället där responsivisterna har sin anläggning i Filippinerna. Vi hör av oss.”

”Uppfattat, ordföranden, och god jaktlycka. ’Oregon’ klart slut.”

Juan knäppte av telefonen.

”Är hela den där grejen med Donna Sky bara ett blindspår?” frågade Linc i jeepens mörka innandöme. Eftersom Linc var helt klädd i svart avtecknade han sig bara som en stor skugga som satt bredvid Cabrillo.

”Ja. Hon vet ingenting.”

”Det var ju ganska långsökt. En person som hon kan ju inte ens ta en sväng med hunden utan att paparazzifotograferna följer efter henne.”

”Linda sa ungefär samma sak”, svarade Juan surmulet. ”Jag borde ha insett det.”

”Ordföranden, vi har gripit efter halmstrån från första stund. Det är ingen idé att surna till nu. Vi går på den info vi har och ser vart det leder. Vare sig det är en återvändsgränd eller inte, så är vi tvungna att utforska allt.”

”Jag vet”, instämde Juan, ”det är bara det att . ”

” . att det är Max som står i skottlinjen den här gången”, avslutade Linc meningen åt honom. ”Och du är bekymrad.”

Cabrillo tvingade fram ett matt leende. ”Det är det minsta man kan säga.”

”Men du, det här är vår bästa ledtråd hittills. Det var fyra hundra responsivister här, Gud vet hur länge, och nu är allihop döda, förmodligen för att de aldrig skulle kunna berätta vad de hade gjort. Nu försöker vi hitta det vi behöver och ser till att Max och hans son blir fria.”

Juan uppskattade Lincs peptalk, men det fick honom knappast att känna sig bättre till mods. Han skulle inte få någon ro förrän Max var tillbaka ombord på ”Oregon” och Thom Severance och Zelimir Kovac var uppspikade på en lämplig dassdörr.

Färjan stånkade in i hamnen och brakade in i träkajen under en av de sämsta uppvisningarna i sjömanskap som Cabrillo någonsin hade sett. Tio minuter senare, med båten förtöjd vid kajen och rampen nedsänkt, startade Linc jeepen och körde ner på kajen. De öppnade fönstren direkt för att vädra ut grislukten ur bilen.

”Jag kan lika gärna göra det nu”, sa Juan och satte upp foten mot instrumentbrädan.

Han kavlade upp byxbenet. Protesen han hade på sig var en uppsvälld, ful sak av hudfärgad plast. Han drog loss benet, knöt upp kängan och tog av både den och strumpan. På undersidan av protesens fot fanns ett hål. Han tog upp en liten hylsnyckel ur fickan, satte den i hålet och vred motsols. Det frigjorde en mekanism som var inbyggd i benet så att han kunde öppna vaden ungefär som en gammaldags lunchlåda. Instuvad i det så kallade smugglarbenet låg två Kel-Tek-pistoler.

Trots pistolens ringa mått använde man kaliber .380-ammuni- tion till Kel-Teken. För just det här uppdraget hade personalen i ”Oregons” vapenförråd gröpt ur de sju skott varje pistol rymde och fyllt håligheterna med kvicksilver. När kulan träffade en kropp och bromsades upp, skulle kvicksilvrets rörelseenergi få projektilen att explodera och slita sönder vävnaderna på samma sätt som en laddning med riktad sprängverkan tränger igenom pansaret på en stridsvagn. En träff mitt på kroppen skulle vara dödlig, och till och med ett skott mot axeln eller höften skulle slita av en arm eller ettben. Cabrillo gav en av de små pistolerna till Linc och stoppade ner den andra vid korsryggen.

I smugglarbenet fanns också lite sprängdeg och två detonatorer. Juan hade genom åren märkt att när hans benprotes fick flygplatsernas metalldetektorer att reagera och när han drog upp byxbenet för att visa protesen, så vinkades han alltid igenom med ett urskuldande leende. Trots att de inte hade stött på några bombhundar under den här resan, var han beredd på det med en liten burk nitroglycerintabletter och en förklaring om att han hade dåligt hjärta.

Vägen ut ur stan och upp i bergen hade inte fått ny asfalt på årtionden. Responsivisterna hade arbetat på andra sidan ön, och det tog en timme att ta sig dit. Under bilfärden hade solen gått upp över horisonten och nu såg man regnskog och djungel som ramade in vägen som en oändligt lång smaragdgrön tunnel. De få byar de passerade bestod av enkla lerhyddor och ett och annat skjul av korrugerad plåt. Med undantag för den japanska ockupationen under kriget hade tillvaron på de här öarna inte förändrats på årtusenden.

När de var åtta kilometer från sitt mål svängde Linc av från vägen och körde in med jeepen i ett buskage som var tillräckligt tätt för att dölja fordonet. De hade ingen aning om ifall responsivisterna hade lämnat några vakter vid sin anläggning och de tänkte inte ta några onödiga risker. Därför kamouflerade de jeepen noggrant och täckte över hjulspåren som jeepen hade lämnat efter sig i den mjuka marken. Trots att de visste var bilen var gömd kunde de inte se den från vägen. Juan byggde ett litet stenröse vid vägkanten för att markera platsen.

Efter att de hade hängt på sig ryggsäckar med utrustning gick de in i djungeln och påbörjade den långa vandringen. Solen tycktes försvinna och ersättas av ett grönfiltrerat skimmer som knappt trängde sig igenom lövverket. Färgen påminde Cabrillo om ”Oregons” månbassäng på natten när man tände ljuset under vattnet.

Trots sin storlek rörde sig Lincoln genom djungeln med en katts smidighet och hans fötter verkade knappt snudda vid den leriga marken. Han gick så tyst att symfonin av insekter och fåglar som hördes runtomkring inte en enda gång minskade i styrka.

Cabrillo gick efter honom och tittade hela tiden bakom sig föratt se om de var förföljda. Luften var så fuktig att det kändes som om lungorna fylldes med vätska varje gång han andades. Svetten strömmade nedför ryggen på honom och insidan av hans basebollmössa blev alldeles blöt. Han kände att det blev svettigt mellan benstumpen och det konstgjorda benet.

Efter att de i två timmar under tystnad hade smugit genom regnskogen, satte Linc upp handen och hukade sig ner. Cabrillo gjorde likadant och kröp fram så att han kom jämsides med den före detta SEAL-soldaten. De befann sig i utkanten av djungeln. Framför dem öppnade sig ett flera hundra meter långt gräsbevuxet område som längst bort övergick i klippor som stupade ner mot havet.

Eftersom Cabrillo hade solen i ryggen behövde han inte bekymra sig för reflexer från kikaren när han spanade in omgivningarna. Responsivisterna hade uppfört en ensam byggnad av plåt ett kort stycke från klipporna. Den såg ut som en lagerbyggnad, med ett sluttande tak som måste klara att stå emot den årliga nederbörden på fyra tusen millimeter. På taket fanns halvgenomskinliga paneler som skulle släppa in ett dämpat solljus eftersom det saknades fönster. Väggarna hade målats med röd rostskyddsfärg, och det fanns bara en enda dörr som vette mot en parkeringsplats med plats för cirka femtio bilar.

Ungefär trettio meter från byggnaden låg det fyra rader med rektangulära betongplattor. Cabrillo räknade till fyrtio plattor per rad.

Linc knackade honom på axeln. Han ritade upp en rektangel i jorden och pekade på huset. Sedan ritade han ytterligare en rektangel och pekade på fältet med betongplattorna. Så långt var Cabrillo med. Sedan ritade Linc en mycket större ruta runt hela området och pekade ut över det öppna fältet.

Juan studerade området i kikaren och la märke till en viss variation i gräset, som gick i en rak linje tills det plötsligt svängde i nittio graders vinkel. Han såg på Linc. Franklin satte sin uppresta hand ovanpå strecket han hade ritat, för att visa att han trodde att det en gång hade gått ett stängsel runt området. Sedan drog han med fingertopparna i ögonvrårna för att markera sneda ögon.

Cabrillo nickade instämmande. Det hade en gång varit en japansk anläggning av någon sort, sannolikt ett fångläger. Stängslethade tagits bort för många år sedan och det enda som återstod av fängelsebyggnaderna var betongplattorna. Han undrade om responsivisterna hade valt den här platsen för att det redan fanns en befintlig grund för deras byggnad.

De spanade mot byggnaden i ytterligare två timmar och skickade kikaren fram och tillbaka mellan sig när ögonen började tröttas. Inget rörde sig på den öppna platsen annat än när vinden blåste in från havet och fick det knähöga gräset att bölja.

Plötsligt svor Juan till och reste sig. ”Naturligtvis. Det är ingen hemma.” Hans röst verkade onaturligt hög efter de många timmarnas tystnad.

”Hur kan du vara så säker på det?” frågade Linc med en hes viskning.

”Lyssna.” Det lät på tonfallet som om han var arg på sig själv.

Linc la huvudet på sned. ”Det är bara havet som slår mot klipporna.

”Just det. Ser du de tomma konsolerna på taket? Det måste vara över trettio grader härute, vilket innebär att det är minst femtio inne i byggnaden. En gång i tiden har det suttit stora luftkonditioneringsaggregat i de där konsolerna. De tog dem med sig när de stack. Utan luftkonditionering skulle inte en vakt klara en timme därinne, för att inte tala om de veckor som har gått sen de övergav det här stället.”

Cabrillo sträckte fram handen och drog upp Linc på fötter.

Trots att Juan var ganska säker på sin slutsats närmade de sig byggnaden försiktigt och höll sig på behörigt avstånd från dörren tills de befann sig alldeles intill gaveln. Husets väggar var så varma att Juan brände fingertopparna när han snuddade vid plåten.

Med dragna pistoler närmade de sig dörren. Juan ställde ner sin ryggsäck på marken och fiskade upp en bit gummislang. Han satte den runt dörrvrede t och räckte ena änden till Linc medan han själv behöll den andra. De stod på var sin sida om dörren och Juan drog i slangen. Gummits friktion mot dörrvredet fick handtaget att vridas runt och dörren gick upp. Om dörren hade varit minerad skulle Cabrillos knep ha hållit dem utanför sprängradien.

”Inte ens låst”, kommenterade Linc.

Juan kikade in. ”Det finns ingen anledning till att den skulle vara det. Kolla in.”

Eftersom endast ett svagt ljus trängde in genom takfönstren var det ganska skumt inne i byggnaden, men ändå tillräckligt upplyst för att man skulle se att den enorma lokalen var helt tom. Det fanns inte ens några pelare som bar upp takstolarna som skulle ha kunnat bryta monotonin. Om det inte hade varit för den lilla dörren skulle Juan ha trott att det var en flygplanshangar. Golvet hade målats i en enhetlig grå färg och var helt rent. När Juan klev in kände han en svag lukt av blekmedel.

”Städfirman hann visst hit före oss”, skojade Linc.

Cabrillo förblev tyst. Innerst inne visste han att de inte skulle hitta någonting komprometterande mot Severance, så de skulle inte ha några påtryckningsmedel för att få Max tillbaka. Responsivisterna hade röjt undan alla ledtrådar till vad som hade kunnat försiggå inne i byggnaden. Luftkonditioneringsaggregaten var borta, alla spår efter sladdar och rör — alltihop.

”Ett förbannat slöseri med tid”, sa han slutligen med avsmak i rösten.

Linc satt på huk och undersökte golvet. Sedan reste han sig. ”Betongen här är ganska sliten. Min gissning är att den göts av japanerna när de byggde resten av fängelset.”

”Vad tusan skulle de med en så stor byggnad till?” tänkte Juan högt. ”Marken är för bergig för en landningsbana, så det kan inte vara en hangar.”

”Jag vet inte. Ett lager av nån sort?”

”En fabrik”, sa Juan. ”Jag slår vad om att de använde fångar som slavarbetare här. Det ska gudarna veta att de gjorde på alla andra platser de hade ockuperat.”

Linc satte fingertoppen mot sin breda näsa. ”Du har säkert rätt.”

Juan tog fram sin satellittelefon och ringde till ”Oregon”. Eftersom Hali var upptagen med den hemliga avlyssningen, bad Juan den som skötte kommunikationskonsolen att koppla honom till Eric Stone.

”Vad är det, chefen?” frågade Eric när han svarade i telefonen i sin hytt.

”Gör mig en tjänst och kolla upp den japanska ockupationen av Bohol Island i Filippinerna. Jag är intresserad av om de byggde några fängelser eller fabriker där.”

”Va, nu direkt?”

”Du kan planera din attack mot Jannike Dahls heder senare.”

”Okej. Vänta en sekund.” Förbindelsen var så tydlig att han hörde Erics fingrar knappa frenetiskt på datorn. ”Här hittade jag nåt. Det fanns ett fängelse för inhemska brottslingar på ön i mars 1943. Det stängdes samma dag som Mac Arthur återvände, den tjugonde oktober 1944. Anläggningen övervakades av nåt som kallades Enhet 731. Vill du att jag ska göra en sökning på det?”

”Nej”, sa Juan. Trots att det var fyrtiofem grader varmt inne i byggnaden ryste Juan till, när blodet i hans ådror plötsligt frös till is. ”Jag vet vad det är.”

Han bröt förbindelsen. ”Det här var en dödsfabrik”, förklarade han för Linc, ”och de som höll ruljangsen i gång var ett förband som kallades Enhet 731.”

”Aldrig hört talas om.”

”Det förvånar mig inte. Till skillnad från tyskarna som bad om ursäkt för Förintelsen har den japanska regeringen aldrig velat kännas vid sina krigsförbrytelser och särskilt inte Enhet 731.”

”Vad gjorde de?”

”Det lät uppföra fabriker över hela Kina under ockupationen och hade ansvaret för Japans biologiska krigföring. Vissa uppskattningar visar att Enhet 731, och liknande enheter, dödade fler människor än Hitler gjorde i sina förintelseläger. De experimenterade på fångarna genom att utsätta dem för vartenda virus som mänskligheten kände till. De skapade utbrott av böldpest, tyfus och mjältbrand i flera kinesiska städer. Ibland använde de sig av flygplan som besprutade landskapet med smittbärande loppor eller packade in dem i bomber. Ett annat populärt trick var att ge sig på vattenverken och avsiktligt smitta en stads dricksvatten.”

”Fick de hållas?”

”I åratal. En annan del av deras jobb vara att avgöra vilken effekt sprängämnen och andra vapen hade på den mänskliga kroppen. De kunde skjuta ner, spränga eller bränna ihjäl hundratals fångari taget. Föreslå vilken tortyr som helst och jag kan garantera att Enhet 731 testade den grundligt. Jag minns ett experiment där de hängde upp fångarna i fotterna bara för att se hur lång tid det skulle ta innan de dog.”

Linc hade blivit lite blek under sin mörka hud. ”Och det här stället var ett av deras laboratorier?” sa han och såg sig omkring.

Juan nickade. ”Och de filippinska fångarna var försökskaninerna.”

”Tänker du samma sak som jag?”

”Att Severance valde det här stället av en mycket bestämd anledning?”

”Det kan inte ha varit en slump att de använde ett gift ombord på ’Golden Dawn’, efter att de flesta som befann sig på fartyget hade arbetat i en gammal fabrik för biologisk krigföring. Nu gissar jag bara vilt, men är det möjligt att de fick i sig nåt som japanerna hade lämnat efter sig?”

”Då skulle inte fartygets besättning ha dött samtidigt”, svarade Cabrillo. ”Jag tänkte på det så fort Eric nämnde Enhet 731. Nej, det måste vara nåt som de framställde här.”

”Tror du att det är en särskilt bra idé att gå omkring här utan skyddsdräkt?”

”Vi klarar oss”, sa Juan tvärsäkert.

”Jag skulle nog satsa på munskydd och gummihandskar”, mumlade Linc.

”Försök med en av Lindas yogatekniker och andas genom ögonen.”

De båda männen tog sina ficklampor och började i var sin ände och undersökte varenda kvadratcentimeter av byggnaden. Det fanns inte så mycket som ett tuggummipapper på golvet.

”Det finns ingenting”, sa Juan.

”Ha inte så bråttom”, sa Linc. Han studerade byggnadens bakre vägg. Sedan knackade han på en av stålpelarna som bar upp taket. Den lät tunn. Sedan la han handen mot metallen. Den kändes varm men inte brännhet. Det i sig bevisade ingenting, eftersom solen kanske inte lyste rakt på den, men det var ett uppmuntrande tecken.

”Vad har du hittat?” frågade Juan.

”En förflugen tanke. Kom.” Han vände sig om och började gå mot dörren och räknade stegen medan han gick. ”Nittioåtta, nittionio, hundra”, sa han när han kom fram till den motsatta väggen. ”Om varje steg är knappt en meter så har vi en byggnad som är knappt hundra meter lång.”

”Fantastiskt”, svarade Juan utan någon större entusiasm.”

”Du låter misstrogen.”

Linc tog med Cabrillo till utsidan och stegade upp ytterväggen genom att återigen räkna sina steg. ”Nittioåtta, nittionio, hundra, hundraett.”

”Du gick oavsiktligt med kortare steg”, sa Juan tonlöst.

”Sätt handen mot baksidan av huset”, sa Linc som redan visste vad ordföranden skulle upptäcka.

Juan ryckte bort fingrarna. Metallen var brännhet. Han höjde frågande på ena ögonbrynet.

”Pelarna vi såg på andra sidan av den här väggen är inte bärande. Metallen är för tunn.”

”Är du säker?”

”SEAL-utbildning, min vän. De lärde oss hur en byggnad är konstruerad för att vi lättare skulle kunna spränga den i luften. Det finns en falsk vägg därinne och bakom den finns en hålighet på en meter.”

”Varför i helvete då?”

”Det kan vi väl ta reda på.”

De gick in i den stekheta byggnaden igen. Linc tog upp en fickkniv med matt yta ur packningen. Sedan fällde han ut bladet, högg in det i väggen och skar sönder den tunna plåten som om det hade varit papper. Han vred på kniven och skar upp ett långt hål nästan ända ner till golvet. Sedan skar han tvärs över snittet och sågade fram och tillbaka med knivbladet med ett ljud som fick Cabrillo att skära tänder.

”Emerson CQC-7a”, sa Linc och höll stolt upp kniven. Det var inte ett enda märke på eggen. ”Jag läste om såna här för ett par år sen, men trodde inte riktigt på det. Nu gör jag det.”

Han sparkade på den sönderskurna plåten och böjde ner flikarna som kronbladen på en blomma tills han kunde kliva in i det hemligarummet. Ljuskäglan från hans ficklampa avslöjade .

”Ingenting. Det är tomt. Precis som resten av huset”, sa Linc med uppenbar besvikelse.

”Helvete.”

De började gå utmed hela byggnadens bredd i det smala utrymmet och svepte med ficklamporna över alla ytor bara för att vara säkra. Hettan var fruktansvärd, det var som att stå bredvid en smältdegel på ett stålverk.

Linc hade ljuskäglan riktad mot marken när något plötsligt fångade hans uppmärksamhet. Han böjde sig ner och drog försiktigt med fingrarna över den målade betongen. När han tittade upp på ordföranden log han med hela ansiktet.

”Vad är det?”

”Den här betongen är ny. Inte hela golvet, bara den här delen.” Juan la också märke till det. Ett område som var ungefär tre meter långt och lika brett som hela det hemliga utrymmet var mycket slätare än resten och visade inga tecken på att vara slitet.

”Vad tror du?” frågade Juan.

”Ett perfekt ställe för en trappa ner till en källare. Storleken stämmer.”

”Vi kan väl ta reda på det.”

Juan grävde i ryggsäcken efter sprängdegen. Han formade den så att sprängkraften riktades nedåt och satte i detonatorn. Efter en hastig blick på Linc för att försäkra sig om att han var redo ställde Cabrillo in timern.

De skyndade ut från det dolda utrymmet och rusade genom byggnaden, med stegen ekande i den tomma lokalen. Linc formligen flög ut genom dörren med Cabrillo hack i häl, och sedan sprang de ytterligare femtio meter innan de saktade ner och vände sig om.

Explosionen var en dämpad knall som fick takpanelerna att lyfta från taket och som fyllde hela byggnaden med virvlande betongdamm. Dammet steg upp genom det trasiga taket så att det såg ut som om huset stod i brand.

Medan de väntade på att molnet skulle lägga sig kände Juan en diffus oro komma smygande och spanade bort mot djungeln. Solblänket från en reflekterande yta var den enda varning han behövde. Han knuffade Linc åt sidan och kastade sig ner på marken just som ett par kulor slet sönder luften där de hade stått en mikrosekund tidigare. De väl dolda vakterna slog om sina vapen till automateld och sköt ett par förintande salvor mot platsen där Cabrillo och Linc befann sig.

De var i ett hopplöst underläge och om de inte lyckades ta betäckning skulle de mycket snart vara döda. Utan att behöva säga något rusade de in i byggnaden igen, med benen pepprade av gruskorn som kastades upp av kulorna som slog i marken precis bakom dem.

Juan var först framme vid stället där de hade sprängt. Sprängdegen hade orsakat skador på betongen och lämnat efter sig en stor krater i golvet. Men det hade inte varit tillräckligt. Plattan var för tjock för den mängd sprängdeg de hade tagit med sig. När han lyste med ficklampan mot botten av kratern såg han inte ett enda ställe där de hade kommit hela vägen igenom.

Nederlaget lämnade efter sig en bitter smak i munnen.

I detsamma uppenbarade sig flera kulhål i plåtväggen. Juan snodde runt utan att inse att han redan hade dragit sin Kel-Tek-pistol. Det stod två beväpnade män vid dörren. Han avlossade tre skott, men pistolen hade alldeles för dålig räckvidd. Ingen av männen rörde en min.

Linc tog ett skutt förbi honom och landade på botten av kratern de hade åstadkommit. När hans fötter träffade den redan anfrätta betongen öppnades ett hål under honom och han försvann ner i underjorden. Hans tyngd hade varit tillräckligt för att få plattan att ge vika.

Samtidigt som betongen föll sönder ännu mer och rasade nedför en trappa, kastade sig Juan ner i det mörka hålet. I samma ögonblick märkte han att vinden som blåste upp nedifrån bar med sig en stank av död.

Kapitel 23

Knytnävsslaget trängde djupt in i magen på Max och fick honom att vika sig dubbel så mycket som repen som höll honom fjättrad vid stolen tillät. Zelimir Kovac hade inte använt ens hälften av sin enorma styrka och Hanley tyckte att det kändes som om inälvorna hade förvandlats till gelé. Han stönade av smärta och spottade saliv och blod ur sin sönderslagna mun.

Det var det fjärde slaget i följd mot kroppen och han var inte beredd på det. Eftersom han hade ögonen förbundna kunde han bara förlita sig på sin torterares naturliga rytm för att förutse slaget, och än så länge hade Kovac inte fått in någon rytm. Hans slag var lika slumpmässiga som de var brutala. Han hade hållit på i tio minuter och ännu inte ställt en enda fråga.

Silvertejpen som täckte för Max ögon slets plötsligt loss och tog med sig en del av hans buskiga ögonbryn. Känslan var densamma som att få syra slängd i ansiktet och han kunde inte hålla tillbaka jämret som kom över hans läppar.

Han såg sig omkring och blinkade genom tårflödet. Rummet var kalt och kliniskt rent, med vita betongväggar och betonggolv. Hotfullt nog fanns det en golvbrunn vid Max fötter och en kran kopplad till en slang som hängde hoprullad på en krok bredvid ståldörren. Dörren var öppen och utanför den såg Max att korridoren hade samma betongväggar och samma sjaskiga, vita färg.

Kovac stod över Max, klädd i kostymbyxor och en ärmlös undertröja. Serbens svett och Max blod fläckade tyget. Ett par vakter i likadana träningsoveraller stod lutade mot väggen. Deras ansikten var som huggna i sten. Kovac sträckte fram en hand mot en av vakterna och mannen gav honom en bunt papper.

”Enligt din son”, började Kovac, ”heter du Max Hanley och arbetar inom handelsflottan, där du är fartygsingenjör. Stämmer det?”

”Dra åt helvete”, sa Max med ett hotfullt tonfall.

Kovac tryckte på en nervknut längst ner på Max hals så att det gick som strömmar av smärta till varenda del av kroppen. Han fortsatte att trycka, och tog i ännu hårdare, tills Max flämtade till. ”Är den informationen korrekt?”

”Ja, för fan”, sa Max genom hårt sammanbitna tänder.

Kovac släppte taget och slog till med knytnäven mot käken på Max med tillräcklig kraft för att vrida huvudet på honom. ”Där får du för att du ljuger. Du hade en transponder inopererad i benet. Det är inte så vanligt inom handelsflottan.”

”Företaget jag anlitade för att få tillbaka Kyle”, mumlade Max, och önskade att känseln skulle återkomma i hans bedövade ansikte. ”De satte in den av säkerhetsskäl.”

Kovac slog Max i ansiktet igen, så att en tand lossnade. ”Snyggt försök, men ärret är minst sex månader gammalt.”

Det var en bra gissning. Hux hade satt in den här nya för sju månader sedan.

”Det är det inte — det svär jag på”, ljög Max. ”Det är så mina sår läker, snabbt och fult. Titta på mina händer.”

Kovac tittade ner. Hanleys händer var ett lappverk av gamla ärr som gick kors och tvärs. Det sa honom ingenting. Han böjde sig fram så långt att hans ansikte bara var en decimeter från Max. ”Jag har gett upphov till fler ärr i mitt liv än en kirurg och jag vet hur folk läker. Det där implantatet är minst ett halvår gammalt. Berätta vem du är och varför du har en sån apparat.”

Max svarade med att stöta huvudet rakt i näsan på Kovac. Banden som höll honom fast vid stolen förhindrade att näsbenet knäcktes, men han var nöjd med blodstrålen som forsade ur ena näsborren tills serben stoppade den med fingret.

Kovac gav honom en blick fylld av djuriskt raseri. Max hade förstått att skallningen skulle leda till den värsta misshandel hannågonsin hade upplevt, men när Kovac blängde på honom, med blodfläckarna som en krigsmålning i ansiktet var han säker på att han hade gått för långt.

Slagen kom som en virvelvind. Det fanns inget mönster, inget syfte. Det var en explosiv reaktion — reaktionen hos den primitiva bakre hjärnan på ett uppfattat hot. Max fick ta emot ett bombardemang av slag i ansiktet, bröstet, magen, axlarna och skrevet och det verkade aldrig ta slut. Slagen kom så snabbt att han var säker på att det var mer än en person som slog honom, men just innan hans ögon rullade bakåt så att bara vitorna syntes, såg han att straffet delades ut av Kovac ensam.

Det gick två hela minuter efter att Max hade sjunkit ihop på stolen, med ansiktet som en blodig massa, innan en av vakterna till slut klev fram för att hejda den serbiske slaktaren. Kovac vände sin mördande blick mot honom och vakten backade snabbt undan, men den avledande manövern var tillräcklig för att kyla ner hans ilska.

Han tittade föraktfullt på Hanleys orörliga kropp, medan hans bröst hävde sig upp och ner av ansträngning och adrenalin. Kovac vickade på sina ansträngda handleder så att det knäppte ljudligt och enstaka bloddroppar föll ner på golvet. Sedan sträckte han sig fram och drog upp Max högra ögonlock. Det enda som syntes var en rödsprängd, vit ögonglob.

Kovac vände sig mot vakterna. ”Kom tillbaka och titta till honom om ett par timmar. Om han inte bryter ihop nästa gång, låter vi flyga hit hans son från Korinth och ser hur mycket stryk han tål att se grabben få innan han berättar det vi vill veta.”

Han gick ut genom den öppna dörren. De två vakterna väntade ett ögonblick och följde sedan efter och stängde dörren efter sig. De vände sig inte om en enda gång och uppfattade heller ingen rörelse i rummet, eftersom det var det sista de skulle ha väntat sig.

Max såg dem gå genom halvslutna ögonlock. Han var i rörelse i samma ögonblick som de vände ryggen till. Under hela den fruktansvärda misshandeln hade han rört kroppen fram och tillbaka i stolen för att lossa repen. Kovacs raseri hade gjort honom blind för det, och vakterna hade tagit för givet att Hanleys ryckiga rörelser var en reaktion på slagen. Men Max rörelser hade gjorts med stor beräkning.

Han böjde sig ner och slet åt sig ett av papperen som Kovac hade slängt ifrån sig när Max hade skallat honom. Han reste sig med metallstolen fastspänd på ryggen och kastade sig mot dörren. Han hade bara en chans, för även om han överlevde ännu en omgång så skulle han berätta det de ville veta för att skydda Kyle, oavsett vilka följder det fick.

Hans tajming var perfekt. Papperet gled in mellan dörren och dörrkarmen ögonblicket innan låset slog igen, och hindrade kolven från att åka på plats.

Max sjönk ihop på stolen. Det var den värsta misshandel han någonsin hade upplevt. Till och med brutalare än när han befann sig i Vietcongfängelset, och där hade de ändå turats om så att slagen pågick i en timme eller mer. Han kände runt munnen med tungan och märkte att två av tänderna gick att vicka på. Det var ett rent under att näsan inte var knäckt eller att något av slagen mot kroppen inte hade fått hans hjärta att stanna.

Han hade molande värk på stället där de hade tagit ut transpondern. Hans bröst var ett spräckligt hav av blåslaget kött, och han kunde bara föreställa sig vilka skador han hade fått i ansiktet.

Jaja, jag var inte så himla söt från början, tänkte han sammanbitet, och det sneda leendet fick såren på läpparna att börja blöda igen.

Max lovade sig själv tio minuter för att återhämta sig. Längre än så, så skulle han nästan inte kunna röra sig. Det fanns trots allt en strimma hopp i eländet — de hade åtminstone inte tagit Kyle till den här helveteshålan. Han var i Grekland. Även om han var i responsivisternas klor så var han relativt säker. Max tog den tanken till sitt hjärta för att det skulle kännas lite bättre.

Enligt hans egen uppskattning hade det gått sex minuter när han började bearbeta repen, som redan satt lite löst. Han hade fått dem att slacka så mycket att han kunde frigöra handlederna och därmed använda händerna för att få bort repen som var virade runt bröstet. Till slut kunde han även få loss repen om benen och resa sig. Han famlade efter ryggstödet på stolen för att inte falla ihop.

”Jag mår inte riktigt bra”, mumlade han högt för sig själv och väntade på att hans suddiga synfält skulle bli klarare.

Han sköt upp den tunga dörren så tyst han kunde. Korridoren vartom. De nakna lysrören i taket gav upphov till klara ljusfält varvat med mörka skuggor, vilket fick betongväggarna att se gamla och slitna ut trots att de uppenbarligen var ganska nya.

Max knycklade ihop papperet i låset så att dörren inte skulle gå igen. Sedan gick han hukad eftersom musklerna inte lät honom stå upprätt och tassade genom korridoren, samtidigt som han var noga med att inte lämna några blodspår efter sig.

Vid det första vägskälet hörde han dämpade röster till vänster, så han tog höger och kastade en blick bakom sig var och varannan sekund. Han passerade några omärkta dörrar. När han tryckte örat mot den kalla metallen hörde han ingenting och gick vidare.

Det var den fuktiga luften och det faktum att han inte hade sett några fönster som fick honom att tro att han befann sig under marken.

Efter att ha svängt ytterligare två gånger i labyrinten kom han till ytterligare en dörr och hörde vinandet av maskiner innanför. Han kände på handtaget och det var lätt att vrida om. Han öppnade dörren på glänt, vilket fick ljudnivån att stiga märkbart. Men han såg inget ljus inifrån rummet, så han förmodade att det var folktomt. Snabbt slank han in och stängde dörren efter sig. Sedan trevade han i blindo tills han hittade en lysknapp.

Ett antal starka lampor tändes och lyste upp en väldig sal som låg lägre än golvet han själv stod på. Han befann sig i kontrollrummet och tittade ut över anläggningens kraftstation. Bakom det tjocka isolergaset fanns fyra enorma jetmotorer som var fastskruvade i golvet, och de var anslutna till en mängd bränsleslangar och avgasrör. Till varje motor var en elektrisk generator kopplad. Anordningarna var stora som lokomotiv och trots att bara en av turbinerna var i gång så knastrade och sprakade rummet av otyglad kraft.

Antingen är det här en väldigt stor anläggning, tänkte Max, eftersom de kan producera tillräckligt mycket ström för ett par tusen personer, eller så har de någon annan, okänd användning för så här mycket elektricitet.

Han la saken på minnet och återvände till korridoren.

Utan några synliga kameror och utan vakter som patrullerade i korridorerna hade Max en känsla av att Kovac måste känna sigganska säker här. Det var också någonting han la på minnet medan han letade efter en utgång från labyrinten.

Till slut kom han till en dörr där det stod trapphus, men när han öppnade upptäckte han att trappan bara ledde nedåt.

”Friskt vågat, hälften vunnet”, mumlade han och gav sig djupare ner i anläggningen.

Trappan sicksackade sig ner fyra våningar innan den slutade vid en svagt upplyst avsats. Den enda dörren ledde till en mörk tunnel som gick vinkelrätt mot trappan. Till skillnad från de andra rummen Max hade sett var den helt cirkelrunda tunneln av grovt huggen natursten och den var precis tillräckligt hög för att han skulle kunna stå upprätt. Han såg att någon sorts maskin, som en gruv- eller tunnelborr, hade lämnat ojämna märken efter sig i den mörka stenen. Det fanns inga lampor, så han hade ingen möjlighet att bedöma hur lång tunneln var eller vad den var till för. Den enda ledtråden var de tjocka kopparledningarna som löpte utefter taket och som var fastsatta i isolatorer av porslin. Det måste ha varit hundra stycken, och varje ledning var klart åtskild från grannen. Hans ingenjörsbakgrund sa honom att de lätt skulle klara att leda strömmen från generatorerna han hade sett på övervåningen.

”Vad använder man dig till, min sköna?” tänkte han högt för sig själv. Men givetvis fick han inget svar.

Han funderade på att följa ledningarna, i hopp om att de ledde till en utgång. Men den stillastående luften fick honom att misstänka att tunneln inte ledde ut. Han hade heller inte glömt att han befann sig många meter under marken.

Max tog itu med den mödosamma uppgiften att gå tillbaka uppför trappan. Kroppen protesterade för varje steg, och allteftersom ansträngningen fick honom att börja flämta, kändes det som om någonting i bröstet inte riktigt var som det skulle. Även om revbenen inte var brutna så var han säker på att ett par av dem hade rejäla sprickor.

Han flåsade när han kom till den övre avsatsen och var tvungen att trycka armbågarna i sidorna för att få smärtan att lätta en aning.

När han tryckte örat mot dörren hörde han dämpade röster, och alldeles innan de dog bort tyckte han sig höra en person säga tillen annan: ” . Sky om två dar, så vi kommer att behöva . ” Han väntade en liten stund innan han öppnade dörren. Korridoren låg öde. Han hörde inte ens ekot av deras steg.

Max tassade tyst när han återupptog sitt sökande efter en utgång. Han var halvvägs genom en lång korridor när han hörde några personer närma sig. Deras rörelser var snabba och säkra, vilket fick honom att tro att det kanske var Kovac och hans gorillor som var på väg tillbaka till hans cell för att ge honom ännu en omgång, trots att det bara hade gått en halvtimme sedan de lämnat honom. Eftersom Max visste att han inte kunde springa, hur gärna han än ville, så hade han inget annat val än att smita in genom en av dörrarna som fanns utefter hela korridoren.

Han drog igen dörren men höll vredet öppet så att dörren inte skulle gå i lås, och där stod han medan stegen närmade sig. Det var inte förrän efter att de hade passerat som Max kastade en blick över axeln in i det mörklagda rummet. I ljusskenet från en liten nattlampa som var instucken direkt i en kontakt, såg han sex britsar uppställda i rader och silhuetterna av sex personer som låg och sov på dem. En av dem måste ha varit den mest lättväckta personen i världen, för han stönade plötsligt och satte sig käpprakt upp och plirade närsynt i mörkret.

”Steve?” sa han.

”Ja”, svarade Max direkt. ”Fortsätt sova.”

Den unge mannen sjönk ner på britsen igen och vände sig bort från Max och efter bara ett ögonblick blev hans andhämtning avslappnad igen.

Max kunde inte säga samma sak om sin egen andhämtning. Han var övertygad om att hans hjärta skulle bulta hål på bröstkorgen vilken sekund som helst, även om han var tacksam för den bedövande effekten av adrenalinet som strömmade ut i blodet efter att han nästan hade blivit upptäckt. Han lät det gå en liten stund innan han slank ut från sovsalen.

Max smög omkring i nästan en timme innan han hittade en trappa som ledde uppåt, vilket bekräftade hans misstankar att det här var en underjordisk bas av någon sort. Beroende på storleken på de rum han inte hade utforskat uppskattade han att anläggningenmåste vara minst tio tusen kvadratmeter. Vad den hade för syfte kunde han bara gissa.

Han gick upp två våningar innan han kom till ytterligare en dörr. Han väntade med örat tryckt mot plåten. Det hördes ljud från andra sidan, men han kunde inte avgöra vad det var. Han gläntade försiktigt på dörren och tryckte ögat mot den smala springan. Då såg han något som liknade ett garage. Det var minst sex meter upp till stålbalkarna i taket och det fanns en ramp som ledde till ett par breda garageportar. Infällda i väggen bredvid dem fanns ett par tjocka skyddsrumsdörrar av stål som också kunde stängas igen. Det såg ut som om det skulle krävas minst en atombomb för att forcera de dörrarna. Max hörde en radio som spelade någon musik som i hans öron lät som katter som slogs inne i en säck, och det påminde alldeles bestämt om något som Mark Murphy hade på sin iPod.

Han såg inte till någon, så han slank snabbt in genom dörren och tog betäckning under en arbetsbänk full med oljiga verktyg. I samma ögonblick som dörren gled igen insåg han till sin fasa att den hade en sofistikerad elektronisk låsanordning som aktiverades med hjälp av både en fingeravtrycksskanner och en knappsats. Nu kunde han inte återvända till sin cell och hoppas att han skulle kunna snacka sig ur ytterligare misshandel.

I större delen av garaget var det ganska mörkt, men det fanns ett väl upplyst område i andra änden där två mekaniker jobbade med en fyrhjulsdriven pickup. Det såg ut som om de höll på att byta ut kylaren och göra några svetsningsarbeten längst fram på bilen. Han såg det blå skenet från en acetylengasbrännare och kände lukten av bränd metall. Det stod flera andra fordon parkerade i garaget. Han såg två större lastbilar och flera fyrhjulingar — likadana som den Juan hade använt för att komma undan från responsivisterna i Grekland.

Max kände tiden rinna i väg och önskade att Cabrillo hade varit med honom nu. Juan hade en naturlig förmåga att tänka ut och genomföra en plan efter bara en hastig blick på situationen. Max, å andra sidan, var mer av en trogen arbetshäst som angrep ett problem med råstyrka och envis beslutsamhet.

Kovac skulle återvända till förhörsrummet inom kort, och Han-ley var tvungen att ta sig så långt ifrån det här stället han bara kunde.

Han insåg att garagedörrarna var enda vägen ut och samtidigt förstod han att radion inte skulle dölja ljudet av att han öppnade en av dem. Det fanns egentligen bara ett sätt.

Råstyrka får det bli, tänkte han.

Skiftnyckeln han hittade var minst fyrtiofem centimeter lång och vägde säkert fyra kilo. Han lyfte upp den på samma sätt som en kirurg tog en skalpell, fullt medveten om vad verktyget dög till. Han hade varit med om sitt första riktiga slagsmål som tonåring när en påtänd knarkare försedd med en kniv hade försökt råna hans morbrors bensinstation. Max hade slagit ut åtta tänder på förövaren med en skiftnyckel som var exakt likadan som den han höll i nu.

Han rörde sig vaksamt genom garaget, tog betäckning där han kunde och gick sakta eftersom människans förmåga att uppfatta en rörelse i ögonvrån är mycket god. Alla eventuella ljud han åstadkom dränktes av radion.

En av mekanikerna hade ansiktet dolt bakom ett par mörka svetsarglasögon, så Max koncentrerade sig på den andre — en lång, smal kille i trettioårsåldern med yvigt skägg och flottigt hår uppsatt i en hästsvans. Han stod böjd över motorrummet och trevade med händerna vid några slangar, så han märkte inte att det kom någon förrän Max slog till honom med skiftnyckeln i en väl avvägd sving.

Slaget fällde mekanikern som om han hade blivit klubbad med en yxa och bulan han fick i huvudet skulle bli kvar i flera veckor.

Max vände sig om. Svetsaren hade anat rörelsen och skulle just räta på ryggen och sträcka sig upp för att ta av sig skyddsglasögonen, då Hanley klev fram och svingade skiftnycklen. I exakt rätt fas av svingen släppte Max skiftnyckeln så att den flög i väg. Det härdade stålverktyget krossade visiret, vilket räddade svetsaren från att få ansiktet sönderslaget, samtidigt som kraften i kastet fick mannen att ramla baklänges i en verktygslåda på hjul. Svetshandtaget, med sina långa gummislangar, föll vid Max fötter och den blå lågan fick honom att ta ett steg bakåt när han kände hettan mot sina bara fötter.

En tredje mekaniker, som hade stått skymd på andra sidan bilen,dök plötsligt upp vid den främre stötfångaren. Han stirrade på den medvetslöse svetsaren som låg utsträckt över verktygslådan innan han vände sig mot Max.

Max såg hur förvirringen först övergick i förståelse och sedan ilska, men innan mannen hann göra någonting tog Max upp svetsen, som ännu inte hade slocknat, och kastade den mot honom. Rent instinktivt sträckte sig mekanikern efter den när den kom farande.

Med en temperatur på över tre tusen grader behövde lågan av brinnande syre och acetylen bara minsta kontakt för att bränna sönder kroppen. Mekanikern fångade svetshandtaget med munstycket riktat rakt mot bröstet. Ett glödande hål uppstod genast i hans overall, och huden och musklerna fräste till så att det vita i bröstkorgen blev synligt. Benen svartnade innan den kraftiga chocken fick honom att släppa svetsen.

Hans ansiktsuttryck förändrades inte under de sekunder det tog för hans hjärna att inse att hjärtat hade slutat slå. Han sjönk långsamt ihop på betonggolvet. Lukten gjorde Max spyfärdig. Han hade inte haft för avsikt att döda den intet ont anande mekanikern, men han stålsatte sig. Max måste rädda sin son och olyckligtvis hade den här mannen stått i vägen.

Svetsaren var den som var närmast Max i storlek, så han klädde av honom overallen. Han var tvungen att ta den tredje mekanikerns kängor för de andra var alldeles för små. Det gjorde han utan att höja blicken från mannens fötter.

Försedd med en avbitartång gick han bort till de två lastbilarna, lyfte på motorhuvarna och knipsade av sladdarna som stack upp från locken på fördelardosorna likt svarta tentakler. När han började gå mot fyrhjulingarna fick han syn på en kaffemaskin på en bänk. Utöver filter, muggar och en plastburk med gräddpulver fanns det en kartong med socker. Max slet åt sig den och i stället för att ödsla tid på att greja med Kawasakimaskinernas elektronik skruvade han av tanklocken och hällde socker i bensintankarna. Fyrhjulingarna skulle inte gå mer än ett par hundra meter och det skulle ta timmar att rengöra bensinslangarna och cylindrarna.

Någon minut senare satt han grensle över den fyrhjuling han inte hade mixtrat med. Motorn var i gång och han tryckte på knappensom öppnade garagedörrarna. Det var natt och vinden fick regnet att piska in genom öppningen. Max hade inte kunnat önska sig bättre omständigheter. Det var ingen mening med att stänga dörren. Kovac skulle ändå märka att han var borta och förstå hur det hade gått till.

Han kisade mot regnet, vred på gashandtaget och körde ut i det okända.

Kapitel 24

Kovacs order hade varit mycket tydliga till de fem män han skickat ut för att vaka över responsivisternas övergivna anläggning i Filippinerna. De skulle inte försöka hindra folk som undersökte byggnaden om det inte var uppenbart att de försökte ta sig ner i den underjordiska avdelningen. Under de veckor de hade haft anläggningen under bevakning hade de enda som visat något intresse varit två filippinare på en välanvänd motorcykel. De hade bara stannat i några minuter och tittat in i byggnaden för att se om det fanns något som var värt att ta. När de insåg att allt var borta hade de kört i väg i ett moln av blå avgaser.

De två männen som kommit den här dagen hade genast försatt vakterna i beredskap, och när explosionen ekade över det öppna fältet förstod de att deras misstankar hade varit välgrundade.

Tillsammans med nedrasande betongklumpar föll Juan genom hålet som Linc hade gjort och landade på fotterna i en trappa. Luften var som en ogenomtränglig mur av damm. Det tvingade Cabrillo att springa i blindo nedför trappan och hoppas att Linc hade röjt vägen. En betongklump stor som hans huvud träffade honom på axeln med en så kraftig smäll att han tappade balansen. Han föll nedför de sista trappstegen och låg omtumlad på avsatsen medan mer och mer bråte regnade ner omkring honom.

En kraftfull hand trevade längs ryggen på honom och drog in honom i ett intilliggande rum, innan ännu mer betong kom nedrasande.

”Tack”, flämtade Juan när Linc hjälpte honom på fötter.

Bådas ansikten och kläder hade fått samma ljusgrå nyans av dammet.

Träbjälkarna som hållit upp den tunga betongplattan gav vika helt, och tonvis med betong och sönderbrutet trä brakade ner i trappan och fyllde hela ingången till det mindre rummet med bråte. Mörkret inne i det lilla rummet var fullkomligt.

Linc tog upp en ficklampa ur sin ryggsäck. Ljusstrålen var lika stark som en xenonstrålkastare på en bil, men det enda man såg var ett moln av betongdamm.

”Påminner det dig om nåt?” frågade Linc med ett torrt skrockande.

”Det var lite som i Zurich när vi fritog den där bankmannen för ett tag sen”, svarade Juan med en hostning.

”Vad tycker du om vår mottagningskommitté?”

”Jag känner mig som en idiot som trodde att det skulle vara så enkelt.”

”Amen, broder.” Linc lyste med ficklampan mot den igenkorkade dörröppningen. En del av betongblocken vägde säkert ett halvt ton. ”Det kommer att ta ett par timmar att gräva sig ut härifrån.”

”Så fort vi gör det minsta lilla hål kommer vi att vara tacksamma offer.” Juan säkrade sin pistol och stack ner den där bak, innanför byxlinningen. ”Troligen är de både fler och har bättre vapen än vi. Jag har ingen lust att börja gräva och hamna i ett bakhåll.”

”Ska vi vänta ut dem?”

”Det skulle inte funka. Vi har bara en vattenflaska och några proteinkakor. De skulle kunna sitta utanför och vänta hur länge som helst.” Samtidigt som Juan sa det tog han fram satellittelefonen.

”Då kallar vi på förstärkning. Eddie kan ha en attackstyrka här inom fyrtioåtta timmar.”

”Jag får ingen signal.” Cabrillo stängde av telefonen för att spara på batteriet.

”Okej, nu har du sågat alla mina förslag. Vad tycker du vi ska göra?”

Juan tog lampan ur handen på Linc och svepte med ljuskäglan längs den sluttande tunneln som hade borrats i berget många årtionden tidigare. ”Vi ser vart den här leder.”

”Vad händer om de kommer in efter oss?”

”Då får vi hoppas att vi får tillräckligt mycket förvarning för att kunna lägga oss i bakhåll.”

”Varför inte vänta på dem här?”

”Om jag ledde det där teamet skulle jag kasta in ett gäng handgranater innan jag skickade in mina mannar. Vi skulle vara köttfärs innan de hade behövt avlossa ett enda skott. Och om vi höll oss precis utanför handgranaternas räckvidd så skulle vi vara alldeles för exponerade i den här tunneln. Det är bättre att vi försöker hitta en mer skyddad försvarsposition. Vill man se det hela från den ljusa sidan kan man väl säga att om de bryr sig om att följa efter oss betyder det sannolikt att det finns en väg ut härifrån.”

Linc övervägde alternativen och med en svepande gest med armen visade han att de skulle fortsätta nedför den underjordiska gången.

Tunnelns ena sida var en lång, obruten bergvägg, medan den andra visade tecken på att ha bearbetats med verktyg. De två männen kunde bekvämt gå sida vid sida, och det var minst tre meter i tak.

”Det här är en naturlig spricka som japanerna gjorde större under sin ockupation”, sa Cabrillo när han studerade berget.

”Antagligen uppstod sprickan vid en jordbävning”, instämde Linc. ”De byggde sin fabrik, eller vad fan det nu var, där hålet kom upp till ytan.”

Juan pekade ut några mörka fläckar på stengolvet. Fläckarnas mönster tydde på att det var blod — kopiösa mängder blod. ”Skjutna till döds.”

”Mer än ett offer också.”

Juan vände hastigt bort lampan från den ohyggliga synen. Hans mun var som ett smalt streck.

Temperaturen hade sjunkit och ju längre ner de kom, desto fuktigare blev det. Men det var snarare tanken på alla hemskheter som hade ägt rum här än den snabbt sjunkande temperaturen som fick Cabrillo att rysa.

Tunneln var inte rak, utan den snirklade sig fram samtidigt som den fortsatte nedåt med en lätt lutning. Efter tjugofem minutersvandring planade golvet ut och de upptäckte den första sidokammaren. Ingången hade delvis blockerats av ett mindre ras, och tunnelns tak såg ut som om det skulle kunna ge vika vilken sekund som helst. Den här grottan verkade också ha varit en naturlig geologisk formation som japanerna hade utvidgat. Rummet var i stort sett cirkelrunt, femton meter i diameter, med ett tak som var minst fem meter högt. Det fanns inget annat i grottan än några bultar längs väggarna där det en gång hade gått elkablar.

”Administrationsavdelningen?” undrade Linc högt.

”Det verkar rimligt eftersom det är rummet som ligger närmast ytan.”

De hittade två mindre sidokammare innan de upptäckte ytterligare ett rum, där japanerna hade lämnat kvar en del saker. Där fanns ett dussintal järnsängar fastskruvade i golvet och flera rangliga metallskåp längs ena väggen. Medan Juan kollade några lådor undersökte Linc sängarna.

”Man skulle inte ha trott att de brydde sig om att ge fångarna sängar”, sa Linc.

”Det finns inget i de här lådorna.” Juan såg på Linc. ”De behövde sängarna därför att de var tvungna att binda fast fångarna. Nån som avsiktligt har smittats med tyfus, kolera eller som har fått i sig nån sorts giftgas kommer att fäkta och sparka.”

Franklin ryckte bort handen från sängen som om han hade bränt sig.

De hittade ytterligare fyra sidokamrar — ett par var så stora att de rymde fyrtio sängar. Dessutom fann de en liten, låg ingång till en grotta i huvudtunneln. Juan stack in huvudet och axlarna och såg att grottan innanför sluttade brant nedåt. Alldeles i utkanten av ljuskäglan såg han att grottans golv var belamrat med allsköns oidentifierbar bråte. Det här hade tydligen varit en soptipp och bland bråten fanns också människoben. Med åren hade de fallit sönder, så Cabrillo kunde inte avgöra hur många människor det var rester efter. Fem hundra skulle vara en försiktig uppskattning.

”Det här är ju som ett slakthus”, sa han när han hade lyckats slita sig loss. ”En dödsfabrik.”

”Och de höll på i arton månader.”

”Jag tror att anläggningen på ytan användes enbart för att dölja de hemliga laboratorierna härnere, där de experimenterade med riktigt otäcka grejer. Genom att använda ett grottsystem kunde de snabbt isolera det om det utbröt en virusepidemi.”

”Skoningslöst och effektivt.” Det fanns ingen beundran i Lincs röst. ”Japanerna hade kunnat lära nazisterna ett och annat.”

”Det är jag säker på att de gjorde också”, sa Juan som fortfarande var lite skakad av det han just hade sett. ”Enhet 731 har rötter som går tillbaka till 1931, två år innan Hitler kom till makten. Precis före krigsslutet gick informations- och tekniköverföringen åt andra hållet. Tyskland försåg kejsardömet Japan med jet- och raketmotorer till självmordspiloternas plan, liksom med nukleärt material.”

Lincs nästa kommentar dog innan den kommit över hans läppar.

På grund av avståndet och det omgivande berget kunde de inte höra explosionen vid ingången till grottan. Det var snarare så att de kände en vindpust mot kroppen, ungefär som vinddraget från en lastbil som kör förbi. Responsivisterna hade sprängt högen med bråte och var nu inne i tunnelsystemet och jagade dem.

”De känner förmodligen till tunnlarna och kommer snabbt”, sa Cabrillo sammanbitet. ”Vi har kanske en halvtimme på oss att antingen hitta en väg ut härifrån eller att hitta ett ställe där vi kan försvara oss med ett par pistoler och elva skott.”

Nästa sjuksal hade inte tömts lika mycket som de andra. På sängarna låg det tunna madrasser och skåpen var fulla av burkar med kemikalier. Etiketterna var på tyska. Linc påpekade det för Linc, eftersom det bevisade det han hade sagt tidigare.

Linc studerade etiketterna och läste sedan högt på engelska: ”Klor. Destillerad sprit. Väteperoxid. Svaveldioxid. Saltsyra.”

Cabrillo hade glömt bort att Linc talade tyska. ”Jag har en idé. Kan du leta reda på bikarbonat åt mig.”

”Jag tror inte det här är rätta tillfället att bekymra sig för magont”, påpekade Linc avmätt medan han läste på flaskor och burkar.

”Kemilektionerna på high school. Jag minns inte så mycket om säkerheten, men min lärare älskade att visa oss hur man tillverkar kemiska vapen.”

”Underbart.”

”Det var en övervintrad hippie som trodde att vi skulle bli tvungna att försvara oss när myndigheterna till slut kom för att beslagta all privat mark”, förklarade Juan. Linc tittade lite frågande på honom när han räckte över rätt glasburk. ”Vad ska jag säga?” sa Cabrillo och ryckte på axlarna. ”Jag växte upp i Kalifornien.”

Juan bad Linc leta reda på ytterligare en kemikalieflaska.

”Vad tänkte du egentligen göra med de här grejerna?” Linc gav honom en flaska som innehöll en bärnstensfärgad vätska.

”Kemisk krigföring.”

De valde ut en plats för bakhållet i en av de mindre sjuksalarna. Linc drog ihop några lakan och madrasser så att det såg ut som två personer som låg hopkurade under sängen längst in. Juan gillrade en fälla med hjälp av kemikalierna, en rulle eltejp från Lincs ryggsäck och sin egen vattenflaska. I det svaga ljuset från en ficklampa var människoattrapperna mer än tillräckliga för att lura responsivisterna. Han klämde fast Lincs mobiltelefon, inställd på walkietalkieläge, mellan de två livlösa gestalterna.

Linc och Juan drog sig undan till ett rum lite längre bort i tunneln och väntade.

Om Juan hade några samvetsbetänkligheter när det gällde det de var på väg att göra, behövde han bara tänka på offren ombord på ”Golden Dawn”. Minuterna släpade sig fram, och den självlysande sekundvisaren på Cabrillos klocka rörde sig som om batteriet nästan var slut. Men han och Linc hade legat i oräkneliga bakhåll, och de höll sig helt stilla, med ögonen öppna, trots att de inte såg något i den underjordiska tunneln. Båda satt lutade mot stenväggen med huvudet på sned och med öronen på helspänn för att kunna uppsnappa minsta ljud.

Efter bara tjugo minuter hörde de dem. Juan uppfattade två och sedan tre personers distinkta steg när responsivisternas beväpnade vakter kom springande genom tunneln. De hade inga ficklampor, så han gissade att de hade infraröda lampor och mörkerglasögon man kunde se med i den delen av spektrumet.

Vakterna saktade ner innan de kom fram till sidogrottan, som om de väntade sig ett bakhåll. Trots att Juan inte såg männen kunde han med ledning av ljudet sluta sig till vad de gjorde. De hade blivitnästan helt tysta när de närmade sig ingången och rörde sig bara framåt när de visste att deras kamrater täckte dem.

Ett metallföremål skramlade mot berget med ett högt ljud och nästan genast ropade en röst:

”Jag ser er därborta. Ge er, så kommer ingen att bli skadad.”

Ljudet som hade hörts var när en av vakterna lutade sin automatkarbin mot grottans öppning för att få stöd, samtidigt som han siktade mot madrassbyltena längst in i salen.

Juan hade ställt sig bakom Linc så att den storvuxne mannens kroppshydda skulle skärma av hans röst. Sedan satte han på sin mobiltelefon och sa: ”Dra åt helvete.”

Med volymen på max på mobilen de hade lämnat kvar inne i sjuksalen, måste det ha låtit ganska uppkäftigt. Två man öppnade eld direkt och i skenet från mynningsflammorna såg Juan alla tre gestalterna. De här männen var inga amatörer. Två stod precis utanför grottan, medan den tredje höll sig i bakgrunden och spanade i tunneln så att ingen skulle anfalla i ryggen.

I ett sånt slutet utrymme blev ljudet en häftig attack mot alla Cabrillos sinnen.

När eldgivningen upphörde, väntade han för att se vad de skulle göra. De hade skjutit tillräckligt många salvor in i rummet för att döda två man tio gånger om. Mannen som hållit uppsikt bakåt tände en ficklampa samtidigt som alla tre tog av sig mörkerglasögonen, vars optik tillfälligt slagits ut av det starka ljuset från eldgivningen. De två som hade skjutit förflyttade sig försiktigt över tröskeln medan den tredje var beredd på en fälla.

Och Cabrillo skulle inte göra dem besvikna.

Snubbeltråden av eltejp var uppriggad nära sängen där det såg ut som om han och Linc hade intagit sin sista försvarsställning. Och vakten som gick i täten var så koncentrerad på sina offer att han inte såg den.

Eltejpen var fäst vid flaskorna med klor och bikarbonat, och när vakten snuddade vid den föll de omkull. Glaset gick sönder i en pöl av vatten och en kemikalie som Juan hade hällt ut på golvet.

Vid ljudet av flaskan som slogs sönder sköt Juan och Linc. Den tredje vakten hade reagerat på ljudet av krossat glas, men han hadeinte en chans. En kula träffade honom under armen och trasade sönder hans inre organ, medan en annan tog rätt i luftstrupen. Den döde föll till marken utan att släppa greppet om vare sig ficklampan eller automatkarbinen. Ljuskäglan nådde fram till grottans ingång där ett sjukligt grönt moln just började sippra ut.

Inne i kammaren hade den kemiska reaktionen bildat en stor pöl av saltsyra och hypokloritsyra. Under de sekunder det tog för de två vakterna att inse att något hade gått snett, brände det i strupen och lungorna på dem. Ångorna angrep de känsliga vävnaderna i luftvägarna och gjorde varje andetag till rena tortyren.

Svedan fick dem att hosta så att de drog in ännu mer gift i kroppen, och när de stapplade ut från grottan hade de drabbats av konvulsioner. De hostade upp blod blandat med slem djupt nedifrån lungorna.

Exponeringen hade varit kortvarig, men utan omedelbar läkarhjälp var de två vakterna som levande lik och deras död skulle bli utdragen och plågsam. En av dem måste ha insett det, och innan Cabrillo hann hejda honom hade han dragit ut sprinten ur en handgranat.

De hade en bråkdels sekund på sig att fatta ett beslut, men eftersom taket redan var så instabilt fanns det bara en sak att göra. Cabrillo slet tag i Lincs arm och började springa, utan att ens slösa en sekund på att tända ficklampan. Han drog med handen längs tunnelväggen medan han sprang. Han kände hur Linc tornade upp sig bakom honom. Båda två hade räknat sekunderna och i exakt samma ögonblick kastade de sig ner på marken just som granaten exploderade.

Granatsplittret pepprade tunneln runt omkring dem och tryckvågen träffade dem som en slägga. De kom snabbt på fötter samtidigt som ett nytt ljud tilltog i styrka och tycktes fylla hela tunneln. Dånet blev öronbedövande när stenbumlingar som hade lossnat vid explosionen rasade ner som en lavin och hotade att begrava dem. Damm och sten föll ner över dem när delar av taket rasade in. Juan tände ficklampan i samma ögonblick som ett stenblock stort som en lastbilsmotor slog ner med en duns framför honom. Han hoppade över det som en häcklöpare och fortsatte springa. I taket ovanför bildades sprickor, taggiga linjer som förgrenades likt svarta blixtar, medan dånet av nedfallande stenar växte till ett crescendo bakom dem.

Och sedan började det avta. Dånet dog bort tills bara någon enstaka sten föll ner. Till slut slog Juan av på takten och han andades tungt i den dammiga luften. Sedan riktade han ficklampan mot tunneln bakom dem. Den var igenkorkad av rasmassor från golv till tak.

”Hur är det med dig?” flämtade han.

Linc kände med handen på baksidan av benet där en stenskärva hade träffat honom. Det syntes inget blod när han tittade på sina fingrar.

”Bra. Och du då?”

”Jag längtar bort från allt det här dammet. Kom.”

”Försök att se det från den ljusa sidan”, sa Linc när de började gå igen. ”Vi behöver i alla fall inte oroa oss för att de ska komma i fatt oss.”

”Du är då en ständig optimist.”

Cabrillo och Linc ägnade ytterligare ett par timmar åt att utforska den underjordiska anläggningen. De hittade britsar till etthundraåttio fångar, rum som en gång hade varit laboratorier och ett stort föremål som Linc förstod var en tryckkammare.

”Troligtvis för att testa effekterna av alltför snabb dekompression”, påpekade han.

Så småningom nådde de slutet av den långa tunneln. Men den upphörde inte tvärt. I stället hade en bit av taket rasat ner och båda förstod att det hade sprängts bort. Juan sniffade intill rasmassorna och märkte att en svag lukt av sprängämnen dröjde sig kvar.

”Det här har sprängts ganska nyligen.”

”När responsivisterna stack härifrån kanske?”

Juan nickade och vägrade att ge efter för besvikelsen riktigt ännu. Han klättrade uppför högen av lösa stenar och när han närmade sig toppen började gruset rasa runt fotterna på honom. Han tryckte sig platt mot underlaget och lyste med ficklampan där den söndersprängda stenen mötte taket. Sedan ropade han ner till Linc att han också skulle komma upp.

”Det finns inget i den här katakomben som responsivisterna skulle bry sig om ifall vi såg. Bara gammalt skräp som japanerna har lämnat efter sig.”

”Det de vill dölja finns alltså på andra sidan om det här.”

”Mycket möjligt”, sa Juan. ”Och eftersom de tog risken att följa efter oss ner hit, slår jag vad om att det finns en utgång på andra sidan också.”

”Vad väntar vi på?”

Eftersom de hade använt det sista vattnet till den improviserade gasattacken, var Juans tunga som en stor klibbig klump när de hade hållit på i en timme. Fingrarna blödde av att flytta på de vassa stenarna, och musklerna värkte av den obekväma ställningen. Vid hans sida arbetade Linc med effektiviteten hos en outtröttlig maskin. Ingenting tycktes kunna knäcka honom, men Juan visste att inte ens Lincolns enorma kraftreserver var outtömliga.

Undan för undan grävde de sig igenom stenraset, de rörde sig försiktigt och testade taket för att försäkra sig om att de inte drog ner mer av den söndersprängda stenen. De bytte plats var trettionde minut. Först attackerade Juan bråten och skickade stenar bakåt till Lincs väntande händer, och sedan tog Linc över och bröt loss stenblock och skickade dem bakåt till ordföranden. Eftersom Linc var så bred över axlar och bröst var de tvungna att göra passagen nästan dubbelt så stor som Juan skulle ha behövt.

Juan var tillbaka vid högen och försökte få tag om en särskilt stor sten, men hur han än försökte kunde han inte lossa den från resten. Den verkade ha kilats fast på något sätt. Han flyttade undan några mindre stenar, som var ungefär knytnävsstora, och hoppades kunna åstadkomma någon sorts hävstångseffekt och drog för allt vad han var värd. Stenen rubbades inte en millimeter.

Ovanför stenbumlingen var taket fullt av små och stora sprickor och Juan visste att det kunde lossna ett stycke när som helst. Han hade aldrig tidigare upplevt klaustrofobi, men nu kände han att paniken var nära.

”Vad är det?” flämtade Linc bakom honom.

Juan var tvungen att röra tungan i munnen några gånger för att få fram ett enda ord. ”Det är en sten här som jag inte kan rubba.”

”Får jag försöka.”

Med viss möda bytte de plats och Linc satte fotterna före i det trånga utrymmet. Han tog spjärn med kängorna mot stenen och med ryggen mot Cabrillos utsträckta ben för att testa vad han gick för. På gymmet hade han klarat fyra hundra kilo i benpress. Stenen vägde kanske hälften av det, men den var hårt fastkilad och Linc befann sig i första stadiet av uttorkning. Cabrillo kände den intensiva anspänningen i varenda fiber i Lincs kropp när han tryckte på. Linc gav till ett stönande och stenbumlingen gled upp och ut ur sin hålighet som en rutten tand.

”Så där ska det se ut”, jublade han.

”Snyggt jobbat.”

Linc kunde åla sig fram och när Juan följde efter märkte han att det blev mer utrymme ovanför huvudet. De hade passerat stenrasets högsta punkt och var på väg ner på baksidan. Snart kunde de krypa över de återstående stenarna på alla fyra och efter det kunde de stå upprätt och gå nedför det sista av högen och ner på tunnelgolvet. När Juan riktade ficklampan mot högen igen såg hålet vid toppen nästan hopplöst litet ut.

De vilade i några minuter, med ficklampan släckt för att spara på batterier.

”Känner du lukten?” frågade Juan.

”Om du pratar om sejdeln med iskall öl så har du och jag samma hallucination.”

”Nej, jag känner lukten av havsvatten.” Juan reste sig och tände ficklampan igen.

De fortsatte genom tunneln i ytterligare hundra meter, tills den öppnade sig i en naturlig havsgrotta. Grottan var minst femton meter hög och fyra gånger så bred. Japanerna hade byggt en betongpir på ena sidan av den underjordiska lagunen. Det fanns också smala järnvägsspår ingjutna i betongen för en lyftkran som en gång hade funnits på platsen.

”Gick de in med båtar här?” frågade Linc misstroget.

”Jag tror inte det”, svarade Juan. ”När färjan la till såg jag att tidvattnet just hade nått sin högsta punkt. Det var sju timmar sen, vilket betyder att det är lågvatten nu.” Han lät ljuskäglan svepaöver kajen, där den tjocka mattan av musslor tydde på att platsen nästan blev helt översvämmad när det var högvatten. ”Jag tror de skötte leveranserna till basen med ubåtar.”

Han släckte lampan och de kikade ut över det mörka vattnet för att se om de kunde upptäckta några tecken på att dagsljuset trängde in så här långt i grottan. Det fanns en punkt mittemot piren som lyste så svagt att det inte direkt såg ut som om vattnet var blått, bara något mindre svart.

”Vad tror du?” frågade Juan när han tände lampan.

”Solen står i zenit. För att det ska kunna vara så mörkt härinne måste tunneln vara minst fyra hundra meter lång.”

Han tillade inte att det var för långt att simma på ett enda andetag. Det visste de båda två.

”Okej, då får vi se om det finns nånting kvarlämnat härnere som vi kan använda oss av.”

Det fanns bara en enda sidokammare intill huvudgrottan. Därinne upptäckte de en rännil av sötvatten som trängde ut från en liten spricka högst upp på väggen. Vattnet hade urholkat en liten skål i golvet innan det sipprade vidare ner till havet.

”Det är visserligen inte kall öl”, sa Linc och kupade händerna i skålen, ”men inget har nånsin sett så gott ut.”

Juan, som lyste med ficklampan inne i den lilla grottan, tecknade åt Linc att han skulle dricka så mycket han ville. Längs ena väggen stod en rad med underliga stentavlor. Alla tankar på törst försvann när Juan studerade föremålen. De var drygt en meter höga och en halvmeter breda, gjorda av bränd lera som bara var drygt två centimeter tjock. Men det var inte tavlorna i sig som gjorde att han inte kunde slita blicken från dem. Det var skrivtecknen. Man hade använt något slags syl eller en pinne för att rista i leran innan den brändes, och trots att tavlorna uppenbarligen var antika visade de inga tecken på slitage. Det var som om de under hela sin existens hade stått på ett museum med exakt rätt temperatur.

Sedan fick han syn på sladdarna. Det gick tunna ledningar från baksidan på en tavla till nästa. Juan lyste med ficklampan i utrymmet mellan tavlorna och grottans vägg. Det satt sprängdeg på baksidan av alla de fyra antika tavlorna och de var hopkopplademed stubin tråd. Han följde sladden och insåg att den gick ut i huvudtunneln. Han gissade att laddningarna hade placerats ut för att explodera när de sprängde sönder taket, men ledningen måste ha gått av någonstans på vägen. Med tanke på mängden sprängdeg ville inte responsivisterna att det skulle bli annat än damm kvar av tavlorna.

”Vad är det du har hittat?” frågade Linc. Han hade tvättat smutsen från ansiktet, och vattnet hade gjort strimmor i dammet på hans hals.

”Kilskriftstavlor preparerade med tillräckligt mycket SEMTEX för att skicka dem till månen.”

Linc såg på sprängladdningarna och ryckte på axlarna. De var väl medvetna om att det kunde räcka med att peta på laddningarna för att de skulle flyga i luften.

”Vad sa du att det hette?”

”Kilskrift. Kanske det äldsta skriftspråket på jorden. Det användes av sumererna för fem tusen år sen.”

”Vad tusan gör de härnere?” frågade Linc.

”Inte den blekaste aning”, svarade Cabrillo och sträckte sig efter sin mobiltelefon så att han kunde ta bilder på tavlorna. ”Jag vet att senare kilskrift hade ett mer abstrakt utseende, med en massa trianglar och streck. Det här ser mer ut som piktogram.”

”Och det betyder?”

”Det betyder att de här kommer från den allra tidigaste användningen av språket.” Han tittade på bilderna han tagit och tog om ett par av dem så att de blev tydligare. ”De här skulle mycket väl kunna vara femtusen femhundra år gamla eller äldre, och de är nästan i ursprungsskick. De flesta exempel på kilskrift har lappats ihop från bitar som har varit små som frimärken.”

”Du, det där låter jättespännande, men det hjälper inte direkt oss just nu. Drick lite vatten, så passar jag på att se mig om en gång till.”

Cabrillo hade druckit vin för tusen dollar flaskan, men inget kunde mäta sig med den första klunken vatten från källan. Han drack handfull efter handfull, och kunde nästan känna hur vätskan strömmade genom hans kropp och gav hans muskler nya krafter och fick dimman som hade förmörkat hans tankeförmåga att lätta. När Linc väl var klar med sin rekognosceringstur skvalpade det i magen på Cabrillo.

”Det verkar som om vi har snubblat över responsivisternas kär- leksnäste”, sa Linc. Han höll upp en ask med kondomer där det bara fanns två kvar, en yllefilt och en sopsäck med tomma vinflaskor.

”Jag hade hoppats att du skulle hitta en lufttub och ett par dy- karmasker.”

”Nej, sån tur hade jag inte. Jag tror att vi blir tvungna att simma och hoppas utav bara helvete att en av oss klarar det.”

”Vi kan väl gå tillbaka till den stora grottan. Jag tänker inte så bra i närheten av sprängladdningar.”

Cabrillo funderade på att fylla sopsäcken med luft och ta den på släp efter sig, så att de kunde andas halvvägs genom tunneln, men säckens flytkraft skulle göra att den skrapade mot taket i tunneln. Plasten skulle rivas sönder innan de hade hunnit en meter. Om de stoppade i en tyngd som neutraliserade flytkraften så skulle säcken få så stort vattenmotstånd att de nästan inte tog sig framåt. Det måste finnas ett bättre sätt.

Linc gav honom en proteinkaka och de närmaste minuterna tuggade de under tystnad och funderade allt vad de kunde för att komma på en lösning. Juan hade släckt ficklampan igen. Det svaga ljuset från bortre änden av tunneln kändes frustrerande. De var retfullt nära, men det sista hindret verkade oöverstigligt. Och sedan slogs han av en idé som kom från ingenstans och som var så häpnadsväckande enkel att han inte fattade att han inte hade tänkt på den direkt.

”Det är väl aldrig så att du kommer ihåg vad natriumklorat heter på tyska? Det är ett giftigt salt som används som bekämpningsmedel.”

”Natrium Chlor. Jag minns att jag såg ett par burkar med det borta i sjuksalen.”

”Och du har fortfarande kvar den andra detonatorn?”

”Ja.”

”Vi ska tillverka en syrefackla. Medan jag är borta vill jag att du skrapar loss lite järnfilspån från järnvägsrälsen. När man blandar de två ämnena bildas det järnoxid, natriumklorid och rent syre. Jagsimmar halvvägs genom tunneln och hittar nånstans där jag kan bränna av den. Syret tränger bort havsvattnet och vi får en bubbla där vi kan andas.”

”Mera voodookonster från din gamle lärare på high school?”

”Det här fick jag faktiskt från Max. Vi har syregeneratorer ombord på ’Oregon’ som vi använder när vi ska skydda fartyget mot eld eller exponering för kemikalier. Han förklarade hur systemet fungerar.”

Juan behövde ficklampan, så han lämnade Linc vid järnvägsspåret för att skrapa av spån med en kniv. Det tog Cabrillo fyrtio minuter att leta sig tillbaka genom den delvis raserade delen av tunneln, komma till sjukrummet och återvända till havsgrottan. Under den tiden hade Linc lyckats skrapa loss mer än tillräckligt med järnfilspån från den gamla rälsen.

I ljuset från den allt svagare ficklampan blandade Cabrillo kemikalierna i en av de tomma vinflaskorna och surrade resten av eltejpen runt glaset, medan Linc plockade isär detonatorn för att reducera sprängkraften. När de var klara stack Juan ner den smala detonatorn i flaskan och svepte in den improviserade syregeneratorn i plastsäcken.

”Rube Goldberg skulle bli stolt”, skämtade Linc.

Juan sparkade av sig kängorna och byxorna längst ut på kajen och kastade skjortan åt sidan. ”Tillbaka om fem minuter”, sa han och steg ner i det badvarma vattnet. Havet runt omkring honom blev grumligt av dammet som sköljdes bort från hans kropp. Med påsen och ficklampan i ena handen simmade han tvärs över grottan till platsen där han och Linc trodde att det fanns en utgång. Juan lät påsen flyta på ytan när han dök ner och pressade sig nedåt med benen och armarna. Den vattentäta ficklampan gav vattnet ett turkost skimmer. Det salta vattnet sved i ögonen på honom, men det var en smärta han hade vant sig vid genom åren. Till en början såg han bara vassa stenar fulla med tång och musslor, men när han kom ner till fem meters djup öppnade sig en gapande tunnel. Den var säkert femton meter i diameter, mer än tillräckligt för att rymma en ubåt från andra världskriget. När han släckte ficklampan såg han det svaga solskenet längst ut i synfältet.

Han återvände till ytan och fäste påsen. Så började han ta djupa andetag, fyllde lungorna till max, rensade ut så mycket koldioxid ur systemet som han bara kunde. När han började känna sig yr sköt han upp ur vattnet för att frilägga bröstet så att han kunde ta ett ännu djupare andetag, fyllde lungorna och dök ner i mörkret igen. Han följde ljuskäglan nedåt och simmade in i tunneln. Tidvattensrörelserna som hade skapat grottsystemet höll sidorna rena från marint liv. Han räknade sekunderna i huvudet medan han simmade. Han kom till en minut och noterade att solljuset var betydligt starkare. Juan fortsatte framåt, höll kroppen och tankarna avslappnade när han kom djupare ner i tunneln. Vid en minut och trettio sekunder vände han ficklampan mot taket. Tre meter längre fram fanns ett konkavt utrymme i berget, en naturlig hålighet, omkring en och en halv meter bred och trettio centimeter djup.

Det var precis tillräckligt med luft i påsen för att den skulle få plats där. Juan trevade i påsen efter detonatorn och aktiverade den. Han vände och började simma tillbaka och höll samma väl avvägda tempo som när han hade kommit in i tunneln. I tre minuter hade han varit under vattnet när han simmade upp mot ytan. Han bröt ytan och for upp halvvägs ur vattnet samtidigt som han släppte ut luften från lungorna med ett kraftigt ljud.

”Gick det bra?”

”Jag kanske får sluta med den där cigarren jag kostar på mig då och då, men visst, det är ingen fara med mig.”

”Jag kommer.”

Ett ögonblick efter att Linc hade sagt det hörde Juan hur han dök ner i vattnet. Han var vid Cabrillos sida några sekunder senare. Båda hade kängorna knutna över axlarna och kläderna knutna kring midjan. ”Jag slog in din mobiltelefon i kondomerna”, sa Linc. ”Den ligger i din byxficka.”

”Tack. Den hade jag helt glömt.”

”Det är därför du kommer att ge mig löneförhöjning när vi är tillbaka på ’Oregon’.” Sedan försvann Lincs retsamma tonfall. ”Bara så att vi är överens, om ditt lilla experiment inte funkar och det inte finns nån luftficka så fortsätter vi bara?”

Avståndet var för långt till och med för en skicklig simmare,så när Juan svarade visste han att det var deras dödsdom. ”Det är planen.”

Detonatorn var för långt borta och laddningen för liten för att kännas genom vattnet, så Juan lät det gå tio minuter innan han frågade Linc om han var redo. De började hyperventilera, och båda två kände sina kroppar tillräckligt väl för att låta bli att bli euforiska av för mycket syre.

De dök ner mot tunneln. Av någon anledning såg den hotfull ut i Cabrillos ögon. Som en enorm mun, och den svaga strömmen drog i honom så att det kändes som om den skulle sluka honom levande. Ficklampan blev snabbt svagare, så han stängde av den när de simmade mot det avlägsna ljuset som kom från den bortre änden av grottan. Efter en och en halv minut tände han ficklampan igen och började söka efter syrefickan. Tunnelns tak var av sten utan några utmärkande drag. Undersidan på bubblan borde blänka som silver, som en blåsa av kvicksilver som hängde ner, men ljuset avslöjade inget annat än svart sten. Juan stannade upp medan han sökte och hade bara en sekund på sig att bestämma sig för om de skulle accelerera i ett desperat, men hopplöst försök att hitta utgången eller att fortsatta söka efter fördjupningen.

Han svepte med ljuset och insåg att de hade drivit åt höger. Han simmade åt vänster, följd av Linc, men kunde ändå inte se bubblan.

Smaken av nederlag var lika bitter som saltvattnet som tryckte mot hans läppar. Hans syregenerator hade inte fungerat och han och Linc skulle dö. Han började simma med kraftiga tag mot den avlägsna tunnelmynningen när han kände Lincs hand på fotleden. Linc pekade lite mer till vänster om dem, och när Juan riktade ficklampan ditåt såg han en blixt som i en spegel. De simmade mot den och släppte ut luften de hade i lungorna innan de försiktigt rörde sig upp mot ytan för att inte slå huvudet i taket.

Ingen av dem brydde sig om att syret fortfarande var varmt efter den exotermiska kemiska reaktionen och luktade illa. Juan var gränslöst nöjd med sig själv och log som en fåne.

”Snyggt jobbat, ordföranden.”

Det fanns bara syre så att det räckte till en tre minuter lång paus. De fyllde lungorna innan de gav sig ut på den sista etappen.

”Sisten till utgången bjuder på en öl när vi kommer tillbaka”, sa Juan och tog ett sista andetag innan han dök ner i tunneln igen.

Sekunden efter kände han hur vattnet rörde sig när Linc simmade i hans kölvatten. Efter en minuts dykning såg det inte ut som om öppningen hade kommit närmare. Även om strömmen var till deras fördel gick det alldeles för långsamt framåt. När Juan hade varit i tjugoårsåldern kunde han fridyka i fyra minuter, men han hade levt hårt i många år sedan dess. Tre minuter och femton sekunder var det mesta han klarade nu, och han visste att Lincs stora kropp förbrände syre snabbare.

De fortsatte framåt och sparkade sig fram genom det kristallklara vattnet så snabbt de kunde. Vid två minuter och trettio sekunder hade tunnelmynningen äntligen ljusnat, men förblev ändå omöjlig att nå. Juan kände den första darrningen längst ner i halsen som sa honom att han behövde andas. Femton sekunder senare krampade hans lungor utan förvarning och lite luft kom över hans läppar. Det var tjugo meter kvar, tjugo plågsamma meter. Genom ren viljestyrka knep han ihop strupen för att kämpa emot kroppens behov av att andas.

Tankarna började vandra när hjärnan förbrände det sista syret. Han höll på att bli desperat, rörelserna var okoordinerade. Det var som om han inte längre kom ihåg hur man simmar, eller ens hur man styrde armar och ben. Han hade varit nära att drunkna förut och kände igen symtomen, men det var inget han kunde göra åt det. Det öppna havet lockade. Han kunde bara inte nå det.

Juan slutade simma och kände vattnet strömma in i lungorna.

Och i samma ögonblick som han gjorde det började han färdas snabbare. Linc hade märkt vad Cabrillo råkat ut för och tagit tag i hans T-shirt. Den före detta SEAL-soldaten måste ha varit i lika desperat behov av att andas som Juan, men han bara simmade vidare. Juan hade aldrig sett större prov på beslutsamhet. Linc struntade helt enkelt i det faktum att han höll på att drunkna och simmade på i alla fall.

Plötsligt blev vattnet ljusare när de kom ut från grottan. På ren envishet drog Linc upp dem till ytan. Flämtande spydde Juan ut en munfull vatten och hostade en lång stund. De klamrade sig fast vidstenarna som skeppsbrutna, medan havet mjukt strömmade förbi. Ingen av dem kunde säga nåt på flera minuter, och när de väl hade fått talförmågan tillbaka fanns det inget att säga.

Det skulle krävas en timmes ansträngande klättring och ytterligare två och en halv timmes vandring runt den forna japanska anläggingen innan de kom fram till den gömda jeepen. Men Cabrillo hade repat mod redan långt dessförinnan. Hans tankar var helt inriktade på bilderna som fanns i mobiltelefonen. Han visste inte hur och varför, men han var säker på att de kunde bli de bevis som behövdes för att lösa gåtan.

Kapitel 25

Hali Kasim hittade Eddie Seng i ”Oregons” gym. Seng hade på sig en karatedräkts säckiga byxor men inget på överkroppen. Svetten rann nedför hans vältränade överkropp när han gick igenom en serie karateövningar och stönade för varje slag och spark. Eddie la märke till Halis min och avslutade passet med en rundspark som skulle ha slagit av huvudet på en basketspelare.

Han slet åt sig en vit handduk från en låda intill en styrketräningsmaskin och torkade halsen och överkroppen.

”Jag klantade till det”, sa Hali utan omsvep. ”Efter att Kevin hade pratat med Donna Sky gick jag och lyssnade på det där jäkla bandet igen och programmerade in nya parametrar i datorn. Gil Martell sa inte ’Donna Sky’. Han sa ’Dawn’ och ’Sky’. Jag kollade och ’Golden Dawn’ har ett systerfartyg som heter ’Golden Sky’. Eric och Murphy grävde lite. Responsivisterna har en sån där retreat ombord på det fartyget just nu.”

”Var befinner hon sig nu?” frågade Eddie.

”Östra Medelhavet. Enligt schemat ska hon gå i hamn i Istanbul i eftermiddag. Efter det styr hon mot Kreta.”

Sedan tillade Hali, innan Eddie ens hunnit säga något: ”Jag har redan försökt ringa Juan. Han svarar inte.”

Eftersom ordföranden inte gick att komma i kontakt med och Max Hanley fortfarande var i klorna på Zelimir Kovac, hade Eddie befälet över fartyget och alla beslut föll på hans lott.

”Några rapporter om sjukdomsfall ombord på fartyget?”

”Inget på nyheterna och inget på kryssningsrederiets interna kommunikationslogg.” Hali kunde se osäkerheten i Eddies mörka ögon. ”Om det är till nån hjälp har både Linda, Eric och Mark erbjudit sig att ställa upp frivilligt. De har redan börjat packa.”

”Om fartyget drabbas av en kemisk eller biologisk attack löper de lika stor risk som alla andra”, påminde Eddie.

”Vi får inte missa en sån bra chans. Om vi kunde lägga vantarna på några av dem så skulle vi kunna få ovärderlig information.” Hali hade just beskrivit den andra halvan av en farlig operation.

Att väga riskerna mot det man kunde uppnå var det svåraste i alla militära beslut, eftersom det alltid var människoliv som stod på spel.

”De kan ta sig i land med den uppblåsbara båten. Det finns ett jetplan som väntar i Nice. Om Lillen lämnar in en ny färdplan så kan vi ha folk på plats i Turkiet när ’Golden Sky’ anländer. Det är inte troligt att responsivisterna går till attack när de ligger i hamn, så vi kan åtminstone slinka ombord och se oss omkring lite.”

”Okej”, instämde Eddie och hejdade sedan Hali när han vände sig om för att gå. ”Men de ska under inga omständigheter vara kvar ombord när hon kastar loss.”

”Jag ska se till att det når fram. Vilka vill du skicka?”

”Linda och Mark. Eric är en förstklassig navigatör och researcher, men Marks erfarenhet från vapenbranschen ger honom ett försprång när det gäller att hitta ett system för smittspridning.”

”Okej.”

”Förresten”, sa Eddie för att hindra Hali från att ännu en gång rusa i väg, ”hur går det med vårt lilla avlyssningsnummer?”

En timme före solnedgången hade Ivan Kerikovs lyxyacht ”Matryoshka” seglat ut från Monte Carlos hamn med Ibn al-Asim och hans följe ombord. al-Asim var en nyrik saudisk finansman som hade börjat föra över pengar till radikala islamis tiska skolor och en del mindre kända terroristgrupper med sikte på att ansluta sig till al-Quaida. CIA var särskilt intresserade av honom och hans möte med den ryske vapenhandlaren därför att det fanns en chans att man kunde värva honom och därmed få tillgång till terroristvärldens toppskikt.

Så länge de låg i hamnen hade de inte diskuterat någonting av större intresse. Större delen av eftermiddagen hade männen ägnat sig åt kvinnorna som Kerikov hade tagit dit. Men när ”Matryoshka” gled ut på Medelhavets vatten visste alla ombord på ”Oregon” att de verkliga förhandlingarna skulle äga rum, långt ifrån alla snokande ögon.

Med släckta lanternor hade ”Oregon” följt efter ”Matryoshka”, som låg så långt framför lastfartyget att bara toppen på hennes högsta mast syntes. Ryssarna gick tjugo distansminuter ut innan de lät yachtens motorer gå på tomgång. Övertygade om att de hade havet för sig själva hade Kerikov och al-Asim börjat prata på allvar över en överdådig middag på båtens akterdäck.

Med hjälp av gps och fartygets styrpropellrar hade Eric programmerat datorn till att hålla ”Oregon” på konstant avstånd från den drivande ”Matryoshka”, medan den avancerade elektroniken högst upp i fartygets mast övervakade yachten. Genom att använda toppmoderna parabolmottagare, kameror med så hög upplösning att man kunde läsa på människors läppar och en laser som uppfattade de svaga vibrationerna av ett samtal som ägde rum bakom ett fönster, kunde de tjuvlyssna på allt.

”Det sista jag hörde var att al-Asim och ryssen pratade om Grail- missiler.”

”Grail är bara skräp”, sa Eddie. ”De skulle aldrig kunna träffa ett av våra jetplan med dem. Fast det är klart, civila plan är mer sårbara.”

”Kerikov gjorde klart på ett tidigt stadium att han inte ville veta vad al-Asim planerade att göra med vapnen, men saudiern antydde nåt om att attackera trafikflygplan.”

Eddie, som var född i New Yorks Chinatown, blev särskilt upprörd av tanken på terrorister som angrep passagerarflygplan. Även om han personligen inte kände någon som hade blivit dödad den 11 september, så kände han andra som gjorde det.

”Nåt annat?” frågade Seng.

”al-Asim har redan frågat om kärnvapen. Kerikov sa att han inte hade tillgång till det men skulle sälja om han kunde.”

”Underbart”, sa Eddie med en grimas.

”Ryssen fortsatte med att säga att han skulle vara beredd att leverera nåt som kallades Stalins knytnäve, men sa att det fanns för många tekniska utmaningar för att det skulle vara praktiskt möjligt. När al-Asim försökte fråga mer om det, sa Kerikov åt honom att glömma att han hade nämnt det. Det var då de började prata om Grailmissilerna.”

”Har du nånsin hört talas om nåt som kallas Stalins knytnäve?”

”Nej. Och det hade inte Mark heller.”

”Langston Overholt kanske känner till det. Jag frågar honom när vi lämnar över materialet från avlyssningen. Det är ändå hans problem. Säg till mig direkt om du hör nåt från Juan eller om Thom Severance ringer tillbaka.”

”Tror du att allt är okej med Max?”

”För Severance skull hoppas jag det.”

Zelimir Kovac såg helikoptern närma sig på den blytunga himlen. Den var som en klargul prick bland de tennfärgade molnen. Kovac visade inga yttre tecken på ilska. Han hade inte lyckats hitta den förrymde amerikanen och det låg och gnagde inom honom. Han var inte mannen som hade för vana att komma med ursäkter, men det var just det han stod och övade på när helikoptern sänkte sig ner mot plattan och piskade upp regnvatten som hade samlats på däck under ovädret.

Utöver piloten och Thom Severance fanns det ytterligare en person ombord på helikoptern. Kovac såg inte ens åt honom, utan riktade hela sin uppmärksamhet mot sin överordnade. Thom Severance var hans chef, och Kovacs lojalitet mot honom visste inga gränser. Det var ur den hängivenheten som Kovacs anklagelser mot sig själv var sprungna, och han föraktade sig själv för att han hade svikit Severance.

Severance slängde upp helikopterdörren och det starka vinddraget slet i både hans hår och hans vindtygs jacka. På något sätt fick han det att se rätt elegant ut när han duckade under de snurrande rotorbladen. Kovac kunde inte förmå sig till att besvara Severances bländande leende — ett leende han inte hade gjort sig förtjänt av. Han tittade bort och då kände han igen den andre passageraren.

Ilskan förbyttes i förvirring.

”Roligt att se dig, Zelimir”, hojtade Thom genom dånet från helikoptern. Han uppfattade den häpna minen hos sin säkerhetschef och skrattade lite. ”Det här var väl den sista personen i världen som du hade förväntat dig att se mig tillsammans med, va?”

Kovac återfick talförmågan utan att släppa dr Adam Jenner med blicken. ”Ja.”

Severance sänkte rösten en aning när han fortsatte. ”Det är på tiden att du får veta hur allting hänger ihop.”

Jenner klev fram och pekade med sin behandskade hand på bandaget där Kovac hade slagit till honom med pistolen på hotellet i Rom. ”Det här är glömt och förlåtet, mr Kovac.”

Tio minuter senare befann de sig i den underjordiska anläggningens allra lyxigaste svit. Det var där Thom Severance och hans fru skulle vänta ut det kommande kaoset. Allt som allt fanns det plats för två hundra av responsiviströrelsens främsta medlemmar.

Förra gången Severance varit där hade det inte funnits något annat än kala betongväggar i de fyra rummen. Han beundrade det arbete som hade gjorts i sviten, och utöver det faktum att fönstren i själva verket var platt-tv-apparater kunde han inte se några tecken på att han befann sig femton meter under jord.

”Det här är nästan lika fint som vårt nya hus i Beverly Hills”, sa han och drog med handen över en vägg klädd med sidendamast. ”Heidi kommer att älska det.”

Han bad en betjänt om kaffe och satte sig i en av öronlappsfåtöljerna på sitt kontor. Den platta skärmen bakom honom visade hur vågorna slog mot en klippig kust. Livesändningen kom från en kamera som var uppsatt inte långt från infarten till basen.

Jenner satte sig i den mjuka soffan medan Kovac nästan stod i givakt framför Severance.

”Varsågod och sitt, Zelimir.”

Serben tog en stol men slappnade inte av det allra minsta.

”Känner du till uttrycket ’håll dina vänner nära, men dina fiender närmare’?” frågade Severance när betjänten hade kommit med kaffet. Han väntade inte på att Kovac skulle svara. ”Våra värsta fiender är inte bara de som gör sig lustiga över vår tro utan att heltförstå den. Våra farligaste fiender är de som en gång trodde, men som har förlorat sin tro. De ställer till störst skada för oss eftersom de känner till de hemligheter som vi aldrig skulle dela med oss av till människor på utsidan. Lydell Cooper och jag har talat mycket om detta.”

När Severance nämnde responsivisternas grundare nickade Kovac och kastade en blick på Jenner, som om han ville säga att Jenner inte förtjänade att vara i samma rum när det namnet uttalades. Psykiatern mötte hans blick med ett vänligt, nästan faderligt leende.

”Vi bestämde oss för att skapa en expert på responsivismen, en man som många familjer kände att de kunde vända sig till om de upplevde att de hade tappat kontrollen över sina älskade. Han kunde också ta kontakt med dem som hade lämnat oss självmant, för att försöka avgöra vilka avsikter de hade. Han kunde sen rapportera tillbaka till oss så att vi kunde, öh, vidta lämpliga åtgärder.”

Det fanns ett spår av respekt i Kovacs ansikte när han tittade på dr Jenner. ”Det hade jag ingen aning om.”

”Du känner inte till det bästa”, fortsatte Severance. ”Det fanns en person som vi trodde skulle kunna sköta den uppgiften bättre än nån annan.”

”Vem då?” frågade Kovac.

”Jag, förstås, min käre gosse”, sa Jenner. ”Det är bara det att med de plastikoperationer jag har gjort i ansiktet, kontaktlinserna och de nästan tjugo år som har gått, så känner du inte igen mig.”

Kovac stirrade på Jenner, som om intensiteten i hans blick skulle kunna se igenom förklädnaden. ”Jag förstår inte . ” Rösten dog bort.

”Det är jag som är Lydell Cooper.”

”Men ni är ju död”, slängde Kovac ur sig utan att tänka sig för.

”En person med din bakgrund måste naturligtvis veta att ingen med säkerhet är död förrän man har hittat kroppen. Jag har seglat under större delen av mitt liv. Den storm där jag påstods ha omkommit var ingenting jämfört med en del väder som jag har varit ute i.”

”Jag förstår i alla fall inte.”

Då tog Severance till orda. ”Lydell hade med sina skrifter lagtgrunden för responsivismen, han hade gett oss vår grundläggande lära, det vi alla tror på.”

”Men jag är ingen organisatör”, sa Cooper. ”Det var där som Thom och min dotter Heidi överglänste mig. Jag avskyr att tala inför publik, att hålla möten och alla andra triviala vardagsdetaljer. Så medan de fick rörelsen att växa tog jag på mig en annan roll, den som beskyddare. Genom att agera som vår främste belackare, kunde jag hålla ett vakande öga på alla som försökte skada oss.”

Kovac återfick till slut talförmågan. ”Men alla de där människorna som ni vände mot oss, som ni omprogrammerade?”

”De skulle ända ha lämnat oss”, svarade dr Cooper undvikande. ”Det jag gjorde var att minimera deras kritik av oss. De skulle ändå ha lämnat fållan, så att säga, men till största delen avslöjade ingen av dem särskilt mycket om oss.”

”Men hur var det med det som hände i Rom?”

”Det var nära ögat”, medgav Cooper. ”Vi hade ingen aning om att Kyle Hanleys far hade resurser till att anlita en räddningsstyrka. Jag ringde Thom så fort jag visste att de skulle ta honom till den inledande avprogrammeringen i Rom, så att du kunde vara på plats, och ringde senare och meddelade namnet på hotellet och rumsnumret så att du kunde ta tillbaka honom. Vi var inte säkra på hur mycket pojken visste eller vad han hade sagt till sin far.”

”Hur går det förresten på den fronten?” frågade Thom Severance.

Kovac sänkte blicken. Det var illa nog att erkänna sitt misslyckande för Severance, men han förmådde inte tala om det inför den store dr Lydell Cooper, mannen vars filosofi hade gett mening åt hans liv.

”Zelimir?”

”Han rymde, mr Severance. Jag vet inte hur det gick till, men han tog sig ut från cellen och kom upp till marknivån. Han dödade en mekaniker och skadade två andra.”

”Är han fortfarande kvar på ön?”

”Han stal en fyrhjuling i går kväll. Det var en hård storm och man såg bara ett par meter framför sig. Han kan inte ha sett klippan. Ett sökteam hittade fordonet när tidvattnet drog sig tillbakai morse. Men det fanns inga spår efter kroppen.”

”Ingen är död förrän man har hittat kvarlevorna”, mässade Cooper.

”Ni har min största respekt och beundran”, sa Kovac, ”men det är mycket mer sannolikt att denne Hanley råkade ut för en olycka under stormen. Han var i mycket dåligt skick när han rymde och jag tvivlar allvarligt på att han skulle ha kunnat överleva en natt ute i det fria.”

Han sa inget om den inopererade transpondern, och vad det kunde innebära, för han ville inte så några tvivlets frön. Sökteamen finkammade fortfarande responsivisternas privata ö i Egeiska havet, och om de hittade rymlingen visste de att de skulle rapportera det direkt till honom. Kovac skulle få den information de behövde och göra sig av med Hanley innan han kunde orsaka mer skada. ”Naturligtvis fortsätter vi sökandet”, tillade han.

Kovac vände hela sin uppmärksamhet mot Cooper. ”Får jag säga vilket privilegium det har varit att arbeta för er de senaste åren? Era läror har förändrat mitt liv i grunden på ett sätt som jag aldrig hade kunnat drömma om. Det skulle vara en stor ära om jag kunde få skaka hand med er.”

”Tack, Zelimir, men tyvärr kan jag inte det. Trots mitt ungdomliga utseende är jag nästan åttiotre år gammal. När jag fortfarande ägnade mig åt genetikforskning utvecklade jag en medicin som var skräddarsydd för mitt dna och som skulle motverka avstötning, så jag har kunnat ta emot ett nytt hjärta, nya lungor, njurar och ögon och tack vare plastikoperationerna ser jag yngre ut än jag borde. Dessutom har jag konstgjorda höfter, knän och diskar i ryggen. Jag håller mig till en balanserad diet, dricker bara ibland och har aldrig rökt. Jag räknar med att kunna leva ett fullödigt liv tills jag är en bra bit över etthundratjugo.” Han höll upp sina handskklädda händer. Fingrarna var böjda och vridna som grenarna på ett knotigt träd. ”Men reumatismen går i släkten och jag har inte kunnat förhindra dess handikappande effekter. Inget skulle bereda mig större nöje än att skaka hand med dig som tack för dina vänliga ord och dina utomordentliga tjänster, men jag är helt enkelt inte förmögen till det.”

”Jag förstår.” Kovac insåg inte det ironiska i att denne man hyllade en minskad befolkning i världen samtidigt som han på konstgjord väg förlängde sitt eget liv.

”Var inte orolig”, tillade Cooper, ”det är inte mycket Kyle Hanley kan ha uppfattat under sin korta vistelse i Grekland. Och även om hans far lyckas förmedla den informationen till de rätta myndigheterna, så kommer de inte att hinna göra nånting. Att förhöra hans far är bara en liten detalj, ungefär som att göra fast en lös trådände. Bekymra dig inte för det.”

”Uppfattat”, sa Kovac automatiskt.

”Nu går vi vidare till andra saker”, sa Severance. ”Vi har tidiga- relagt våra aktiviteter en aning.”

”På grund av räddningen av Kyle Hanley?”

”Delvis. Och på grund av Gil Martells, öh, självmord. Vi hade inga problem med de lokala grekiska myndigheterna, men regeringen i Athen har börjat visa intresse för våra affärer. Lydell och jag ansåg att det var bäst om vi skickade ut aspiranterna nu. Det är inget mer de behöver veta, så det finns egentligen ingen anledning att fördröja det hela. Givetvis fick vi betala extra för att få biljetterna med så kort varsel.” Severance skrattade torrt. ”Men det har vi ju råd med.”

”Ska du skicka ut alla femtio teamen?”

”Ja. Eller fyrtionio rättare sagt. Det finns redan ett team ombord på ’Golden Sky’ för det slutgiltiga testet av sändaren. Alltså femtio team och femtio kryssningsfartyg. Det kommer att ta tre eller fyra dygn att få alla på plats. Några av fartygen befinner sig till havs — vissa till och med på andra sidan jorden. Vårt folk kommer att ta med sig viruset som Lydell fulländade och som vi tillverkade i Filippinerna. Hur lång tid behövs för att förbereda ett test?”

Kovac tänkte efter ett ögonblick. ”Kanske till i eftermiddag. Vi måste starta de andra maskinerna så att vi kan ladda batterierna för fullt, och vi måste ha en jämn strömförsörjning för att skydda antennen.”

”Testviruset som vi gav till personerna ombord på ’Golden Sky’ är ett enkelt, snabbverkande rhinovirus, så inom tolv timmar kommer vi att veta om mottagaren nåddes av signalen. Om vi bara kanfå i väg det senast i kväll borde det gå bra. Självklart finns det ytterligare ett team ombord som placerar ut det huvudsakliga viruset.”

”Det här är ett stort ögonblick, mina herrar”, sa Lydell Cooper. ”Höjdpunkten på allt jag har jobbat för. Snart väntar en nystart, en helt ny gryning, där mänskligheten kommer att lysa som det var meningen att den skulle göra. Massorna som tynger kommer att vara borta, de som brandskattar våra naturresurser och inte ger nåt annat tillbaka än fler munnar att mätta. Under en generation där halva mänskligheten inte kan få barn kommer befolkningen att återgå till en hållbar nivå. Vi kommer att utrota fattigdom, hunger och till och med hotet om global uppvärmning.

Politikerna i världen kommer med kortsiktiga planer för att få medborgarna att tro att de gör nåt. Vi vet att det bara är lögner. Man behöver bara läsa tidningen eller titta på nyheterna för att inse att inget kommer att förändras. Faktum är att det bara blir värre. Kampen om jordens resurser ger redan upphov till konflikter. Och hur många har inte redan dött för att skydda de allt mindre olje tillgångarna?

De påstår att vi kan lösa problemen om vi ändrar våra vanor — kör mindre bil, köper mindre hus, använder andra glödlampor. Vilket skämt. Ingen är beredd att avstå från sin lyx. Det strider mot våra djupaste instinkter. Nej, lösningen är inte att mana till smärre uppoffringar som i längden inte slår mot problemets kärna. Lösningen är i stället att ändra på spelplanen. Hellre än att ha fler och fler som slåss om mindre och mindre, reducerar man helt enkelt befolkningen.

Alla politiker vet att det här är enda sättet, det är bara det att de inte har modet att säga det. Så jorden snurrar allt närmare kaos och som jag tidigare har sagt så håller vi på att föröka oss till döds. Vår önskan om avkomma är kanske den starkaste drivkraften av alla. Det kan inte förnekas. Men naturen har mekanismer för att reglera det. Det finns rovdjur som begränsar antalet bytesdjur, skogsbränder som förnyar jorden och cykliskt återkommande översvämningar och torka. Men människan med sin stora hjärna har ständigt hittat på nya sätt att kringgå naturens inbyggda reglering. Vi har dödat alla djur som ser oss som byten så att det bara finns en handfullkvar i naturen och resten är inspärrade på zoo. Till slut fanns bara den lågt stående mikroben kvar som kunde glesa ut i leden, så vi skapade vacciner och immunisering, samtidigt som vi förökar oss som om vi fortfarande förväntade oss att mista två barn av tre före deras första födelsedag.

Det finns bara ett land som har modet att erkänna att deras befolkning ökar för snabbt, men till och med de har misslyckats med att bromsa befolkningstillväxten. Kina försökte lagstifta om befolkningen med sin enbarnspolitik, och ändå är de två hundra miljoner fler nu än för tjugofem år sen. Om inte ens en av världens hårdaste diktaturer kan sätta stopp för det, kan ingen det.

Det går inte att få människan att förändras, åtminstone inte på nåt mer grundläggande sätt. Därför är det vår sak att göra nåt åt det. Självklart är vi inga galningar. Jag hade kunnat framställa ett virus för att döda urskillningslöst, men jag skulle inte begå överlagt mord på miljarder människor. Så vad var då lösningen? Det ursprungliga hemorragiska viruset som jag började med hade den bieffekten att det gjorde offren sterila, men det hade också en dödlighet på närmare femtio procent. Efter att jag slutade med medicinsk forskning arbetade jag vidare med viruset i tiotusentals generationer och mutationer, och jag fick bort dess dödlighet medan jag behöll de egenskaper som jag var ute efter. När vi sprider ut viruset på de femtio fartygen kommer det att smitta närmare hundratusen mäniskor. Det kan låta som ett stort antal, men det är bara en droppe i havet. Passagerarna och besättningsmännen ombord på båtarna kommer från hela världen och från helt olika socioekonomisk bakgrund. På ett kryssningsfartyg hittar man ett mikrokosmos av samhället, från industrimagnaten till den enklaste jungman. Jag ville vara helt demokratisk. Ingen ska skonas. När de återvänder till sina förortshem i Michigan, sina byar i Östeuropa eller sina slumområden i Bangladesh kommer de att bära med sig viruset.

Det märks inte några symtom under de första månaderna, samtidigt som det sprider sig från person till person. Och sen kommer de första tecknen på infektionen. Då kommer det att verka som om varenda människa i hela världen har fått en lättare influensamed hög feber. Dödligheten borde vara mindre än en procent, ett tragiskt men oundvikligt pris för dem med dåligt immunförsvar. Det är inte förrän senare, när människor söker svaret på varför de inte kan få barn som de kommer att upptäcka att halva mänskligheten är ofruktsam.

När den bistra sanningen går upp för folk blir det upplopp, eftersom skrämda människor försöker få svar på de frågor som deras ledare inte har vågat ställa. Men det borde bli kortvarigt — på sin höjd några veckor eller nån månad. Och världsekonomin kommer att stå och stampa medan vi anpassar oss. Men anpassa oss kommer vi att göra, för det är människans andra starka drivkraft — förmågan till anpassning. Och sen, mina vänner, sen kommer vi att ha löst alla de där problemen, botat alla de där sjukdomarna och inlett en period av blomstring vars like denna världen aldrig tidigare har upplevt.”

En tår rann nedför Zelimir Kovacs kind och han gjorde inget försök att torka bort den. Thom Severance, som hade känt Cooper under hela sitt vuxna liv och hört honom tala tusentals gånger, var lika rörd han.

Kapitel 26

”De två därborta”, sa Linda Ross och pekade.

Mark Murphy följde hennes utsträckta arm och fick syn på paret direkt. Många av passagerarna som strömmade av ”Golden Sky” var äldre, eller åtminstone medelålders, men Linda hade fått syn på en man och en kvinna i trettioårsåldern. De höll i händerna på en liten flicka i åttaårsåldern som var klädd i rosa klänning och Mary Jane-skor.

”Som att stjäla godis från ett barn”, sa Mark när han såg kvinnan lämna sitt fartygs-id-kort till sin man. Han la ner det i plånboken och stoppade den i framfickan.

Samtidigt som ett lämmeltåg av passagerare höll på att gå i land från båten, ivriga att få se Hagia Sofia, Blå moskén, Topkapipalatset och att bli uppskörtade i basarerna, kunde man konstatera att ”Golden Sky” var skrämmande likt sitt systerfartyg. De ruskiga minnena sköljde över Mark varje gång han kastade en blick på fartyget. Han hade inte tänkt efter så noga innan han anmälde sig som frivillig till uppdraget och han var inte direkt lycklig över tanken på att gå ombord.

”De är på väg mot bussarna.” Linda nickade mot den unga familjen som styrde stegen mot trottoaren där ett tiotal chartrade bussar stod och väntade med motorerna på tomgång. Passagerarna visade upp sina passerkort innan de gick på.

”Ska vi göra det nu eller följa efter dem in till stan?”

”Jag tycker vi slår till direkt.”

Linda och Mark väntade tills de tre utvalda hade hamnat en bit framför dem, innan de såg till att försvinna i folkvimlet. De rörde sig lätt och ledigt bland passagerarna, som till största delen promenerade i sakta mak, tills deras offer befann sig alldeles framför, utan att ha en aning om att de blev skuggade.

”Skynda dig!” ropade Linda plötsligt. ”Jag tror bussen ska gå nu.”

Mark ökade takten och strök emot mannen när han passerade. Mannen trevade omedelbart efter plånboken. Att han hade den i framfickan och kände efter att den låg kvar när någon hade råkat stryka förbi honom, tydde på att det var en luttrad resenär. För det mesta skulle de säkerhetsåtgärderna ha varit tillräckliga. Precis som de hade räknat med kände sig mannen övertygad om att amerikanerna som rusade förbi inte utgjorde något hot, så när Linda svepte förbi honom brydde han sig inte om att känna på fickan.

Han hade inte märkt när Linda stack ner sin smala hand i fickan på hans kakibyxor och tog upp plånboken.

En amatör skulle ha försvunnit från platsen så fort fickan var länsad, men Linda och Mark fortsatte låtsas att de var ett par stressade passagerare och gick med bestämda steg mot bussarna. De dröjde sig kvar i närheten tills den unga familjen hade visat sina passerkort och gått in i bussen. Det var inte förrän då som Mark och Linda frigjorde sig från folkmassan och började gå mot platsen där de hade ställt hyrbilen.

Med Linda stående bredvid den öppna bakdörren för att skymma sikten för nyfikna förbipasserande, fixade Mark med ett av de laminerade id-korten med hjälp av utrustning han hade tagit med från ”Oregon”. Han använde en skalpell för att ta bort den genomskinliga plasten och skar loss fotografiet. Sedan satte han dit en bild i lämplig storlek på Linda från den lilla lådan han hade haft med sig och körde kortet genom en batteridriven lamineringsmaskin. Han ägnade någon minut åt att släta ut det och skära bort den överflödiga plasten.

”Varsågod, mrs Susan Dudley”, sa han och visade Linda kortet som ännu inte hade svalnat.

”Du verkar veta vad du håller på med”, sa Linda.

”Jag var femton när jag började på MIT, så du kan hoppa uppoch sätta dig på att jag vet hur man tillverkar falska id-kort.”

Det fanns en sorgsen ton i hans röst som Linda la märke till. ”Det måste ha varit tufft”, sa hon.

Mark stannade upp och såg på henne. ”Du kan ju tänka dig vilka über-nördar det fanns på det där stället, men jag spelade i en egen liga. Portfölj, slips, pennficka — hela köret. Skolledningen försäkrade mina föräldrar om att de hade rådgivare för elever som låg långt fram i utvecklingen för att göra övergången lättare. Rena bluffen. Jag fick klara mig på egen hand i världens mest tävlingsinriktade miljö. Och det blev bara värre sen när jag fick jobb inom den privata sektorn. Det var därför jag började hos Juan och Bolaget.”

”Inte för pengarna, alltså?” retades Linda.

”Jag vill inte skryta, men jag fick gå ner ganska ordentligt i lön när jag började här. Men det var det värt, ska du veta. Ni behandlar mig som en jämlike. När jag utvecklade vapensystem brukade generalerna strutta omkring och titta på oss som om vi var insekter eller nåt krafs de måste skrapa bort från skosulorna. Visst, de gillade leksakerna vi försåg dem med, men de avskydde oss för att vi klarade att leverera dem. I kafeterian var det som high school en gång till, med alla militärerna som satt för sig själva som skolans tuffa gäng och resten av oss som hängde i utkanten och hoppades att nån skulle lägga märke till oss. Det var faktiskt patetiskt.”

”Så är det inte alls på ’Oregon’. Vi tillhör samma gäng allihop. Du och Linc och Juan får inte Eric och mig att känna oss utanför, trots att vi kanske går lite till överdrift ibland. Och för första gången i mitt liv känner jag inte att jag måste leta reda på ett tomt bord när jag går till mässen.” Han såg ut som om han tyckte att han hade sagt för mycket, och plötsligt log han mot henne och sa: ”Jag hoppas du inte tänker ta betalt för den här nördterapin?”

”Du kan bjuda mig på en drink ombord på båten i kväll.”

Mark såg först häpen ut, men sedan log han menande. ”Vi kommer väl inte att gå av ’Golden Sky’ förrän vi har hittat nåt, va?”

Hon slog handen mot bröstet i en chockad gest. ”Anklagar du mig för att inte lyda Eddies order?”

”Japp.”

”Förvånad?”

”Nix.”

”Ställer du upp på det?”

”Jag håller faktiskt på att fixa det andra id-kortet.”

”Bra.”

Mark stoppade in de två korten i en apparat som var kopplad till en bärbar dator och kodade om de inbäddade magnetremsorna. Tio minuter senare stod de nedanför ”Golden Skys” landgång. Strax intill höll en man i en gaffeltruck på att lasta ombord lådor genom en stor port, medan måsarna flög i cirklar ovanför fartyget och skränade som krigsflygplan i en luftduell.

”Är allt som det ska, mr Dudley” frågade pursern som stod vid landgången när de sa att de ville gå tillbaka till hytten.

”Jag har bara lite problem med knäet”, sa Mark. ”Jag slet av korsbandet när jag spelade collegefotboll, och då och då känner jag av den skadan.”

”Som ni vet har vi en läkare ombord som kan titta på det om ni vill.” Pursern drog de två korten genom en skanner. ”Det var konstigt.”

”Är det nåt problem?”

”Nej, eller, jo. När jag drog era kort kraschade datorn.”

Som en säkerhetsåtgärd öppnades en fil i datorn när man drog det elektroniska id-kortet, och där fanns en bild på innehavaren liksom information om hans eller hennes resrutt. Mark hade kodat om de stulna korten så att det inte skulle synas något på skärmen. Pursern var antingen tvungen att lita på att de två personer som stod framför honom var de individer de utgav sig för eller fördröja dem medan någon fixade datorn. Eftersom servicen till kunderna var så viktig var det inte sannolikt att de skulle uppehålla passagerarna på grund av en enkel miss.

Pursern drog sitt eget passerkort genom skannern, och när bilden på honom själv dök upp på skärmen lämnade han tillbaka de två id- korten till Murphy. ”Era kort funkar inte längre. När ni kommer till hytten kan ni ringa till informationen, så ordnar de nya kort åt er.”

”Det ska vi göra. Tack.” Mark tog id-korten och stoppade ner dem i fickan. Arm i arm gick han och Linda uppför landgången samtidigt som Murphy låtsades halta.

”Collegefotboll?” sa hon frågande så fort de var utom hörhåll.

Mark klappade sig på sin långt ifrån platta mage. ”Ja, men nu har jag låtit kroppen förfalla en aning på gamla dar.”

De kom ombord på fartygets atriumdäck. Ljusgården sträckte sig över fyra våningar och högst upp i taket fanns en målad glaskupol. Ett par glashissar gick upp till de övre däcken, och längs kanterna på varje däck fanns glaspaneler av säkerhet sglas med överliggare av polerad mässing. Mittemot hissarna fanns en rosa marmorvägg med ett porlande vattenfall. Vattnet samlades upp i en diskret fontän. Från platsen där de befann sig såg de skyltar till de lyxiga butikerna ett däck högre upp och en neonskylt som visade vägen till kasinot. Den sammantagna effekten var ett överdåd som gränsade till det smaklösa.

De hade lagt upp en plan medan de ännu befann sig på ”Oregon”, och båda hade studerat skissen över fartyget på kryssningsrederiets hemsida, så nu fanns det inget behov av att prata. De gick raka vägen till toaletterna bakom fontänen. Linda gav Mark ett klädbylte som hon hade haft i sin axelremsväska. Några minuter senare kom de ut igen, klädda i overaller med rederiets logga broderad i guld över hjärtat, tack vare Kevin Nixon i Magiverkstan. Linda hade tvättat av sig det mesta av sin makeup och Mark hade tämjt sitt yviga hår med en basebollmössa med rederiets emblem. Tack vare vaktmästaroverallerna kunde de röra sig fritt ombord på fartyget.

”Var ska vi träffas om vi kommer ifrån varandra?” frågade Linda när de började gå.

”Vid black jack-bordet?”

”Larva dig inte.”

”Biblioteket.”

”Biblioteket”, upprepade hon. ”Okej, nu leker vi Kitty Drew.”

”Bröderna Hardy.”

”Det är jag som bestämmer. Du kan få vara min vapendragare, George Fayne.”

”Inte Ned Nickerson, då?” frågade Mark till Lindas förvåning. Det var så Kittys pojkvän hette.

”Det kan du ju drömma om, men nån gång måste vi prata om dina ungdomliga läsvanor. Eller så borde vi kanske låta bli.”

Det enklaste sättet att ta sig bort från fartygets allmänna utrymmen var att gå genom kabyssen, så de gick uppför en trappa i närheten och hittade den största matsalen. Salen som var stor nog för tre hundra personer var tom sånär som på en städerska som dammsög mattan.

De gick med bestämda steg mellan borden tills de befann sig längst in i matsalen och därifrån fortsatte de in i köket. En kock tittade upp från sin matlagning men sa inget när de kom in. Linda tittade bort. Till skillnad från matsalen var köket fullt med folk som höll på att förbereda nästa måltid. Det steg upp doftande ångor från de bubblande grytorna, medan köksnissarna städade undan, hackade och skivade i en ständig process som pågick dygnet runt.

Längst in i köket fanns en dörr som ledde till en klart upplyst korridor. De hittade en trappa och gick ner och passerade en smärre armé av servitriser som var på väg upp till sitt pass. De stötte på flera andra personer, men ingen ägnade dem någon som helst uppmärksamhet. Som vaktmästare var de praktiskt taget osynliga.

Mark fick syn på en hopfällbar stege som stod lutad mot en vägg och tog den för att bättra på sin förklädnad ännu mer.

Eftersom ’Golden Sky’ låg förtöjd vid kajen och de flesta passagerarna var i land, drog fartyget minimalt med ström och därför var hennes maskinutrymmen folktomma. Linda och Mark ägnade de närmaste timmarna åt att krypa runt och undersöka alla rör, kanaler och ventilationstrummor för att försöka hitta något som avvek från det normala. Till skillnad från Juans besök på ”Golden Skys” dödsdömda systerfartyg skedde deras sökning metodiskt och utan tidspress, men resultatet var i stort sett detsamma.

”Ingenting”, sa Mark och frustrationen i hans röst berodde på att han var arg på sig själv för att han inte lyckades komma på det. ”Inte en jäkla grej som inte borde finnas där. Ingenting fastsatt på ventilationstrummorna och inget på vattenledningarna.”

”Det är ju de mest effektiva sätten att sprida ett virus.” Linda använde en bomullstuss för att torka bort oljan från fingrarna. ”Men vad finns det mer?”

”Förutom att gå runt och sprej a alla ytor på fartyget med en sprejflaska så vet jag inte. Om vi har haft så här mycket tid föross själva härnere, så hade säkert responsivisterna det också.” Han pekade över huvudet på sig själv, där ventilationstrummor tjocka som tunnor var fästa i taket. ”På två timmar skulle jag kunna plocka isär en sån där sektion och montera in nån sorts spridningssystem på insidan.”

Linda skakade på huvudet. ”Risken för att åka fast är för stor. Det måste vara något mycket enklare och snabbare.”

”Jag vet, jag vet.” Mark gned sig i tinningarna, där han tyckte sig ana början till en huvudvärksattack. ”Jag minns att Juan sa när han var ombord på ’Golden Dawn’ att han ville titta på luftintagen till luftkonditioneringssystemet. Det kanske är nåt man borde kolla.”

”Var skulle man hitta dem?”

”Högst upp. Sannolikt på framsidan av skorstenen.”

”Det är ganska oskyddat.”

”Vi borde vänta till i kväll.”

”Då kan vi väl gå tillbaka till de allmänna utrymmena och byta om.”

De snirklade sig ut från det labyrintlika maskinrummet och kom slutligen till en korridor där det var fullt med folk. Personal med ansvar för kundservicen gjorde sig redo för att passagerarna skulle återvända, och personalen från maskinrummet var på väg tillbaka för att förbereda avfärden från Istanbul.

En hastig blick genom en öppen dörr fick Linda att tvärstanna. Precis utanför tvättstugan stod en man i trettioårsåldern, klädd i en ungefär likadan uniform som den hon själv hade på sig. Men det var inte mannen eller hans avspända pose som fångade hennes uppmärksamhet. Det var att han tittade bort när deras blickar möttes. Hon kände igen den undvikande blicken som hon själv hade gett den första kocken hon hade sett i köket. Det var uppsynen hos en person som var någonstans där han inte borde vara.

Han vände sig bort, men kastade sedan en blick över axeln. Så fort han såg att Linda fortfarande iakttog honom började han springa åt motsatt håll.

”Hallå där!” skrek Linda. ”Stanna!”

Hon började springa efter honom, med Mark några steg efter.

”Nej”, sa Linda bestämt. ”Kolla om det är några fler av demhärnere i stället.”

Mark vände och sprang tillbaka och lät Linda fortsatta jakten på egen hand.

Den flyende hade ett försprång på sex meter och han hade dessutom betydligt längre ben. Men det verkade inte hjälpa, för Lindas beslutsamhet att få fast honom var starkare än hans förmåga att komma undan. Hon knappade snabbt in på försprånget, sprang runt hörn efter hörn utan att minska takten och flög fram lätt som en gasell, fast med vildsintheten hos en jagande gepard.

Han lyckades öka avståndet lite när de sprang uppför en trappa. Han kunde ta tre steg i taget och Linda bara två. De rusade förbi häpna besättningsmän. Mer än allt annat önskade Linda att hon hade kunnat ropa på hjälp, men då skulle hon bli tvungen att förklara varför hon befann sig olovandes ombord på fartyget.

Mannen rusade in genom en dörröppning och när Linda nådde fram dit sekunden efter skrapade hon armen för att hon tog svängen så snävt.

Hon såg aldrig knytnäven. Han träffade henne rakt på hakan. Trots att mannen inte var tränad för strid så var slaget tillräckligt hårt för att Lindas huvud skulle kastas bakåt och hon skulle braka in i en vägg. Han stod över henne någon sekund innan han sprang i väg och lämnade Linda kvar på golvet.

Innan Linda visste om hon egentligen var redo för det, var hon på benen igen och tog upp förföljandet, även om hon svajade för varje steg.

”Slå en tjej, va”, mumlade hon.

De kom ut i den långa korridoren i mitten som hade döpts till Broadway och som gick utmed hela fartygets längd och som personalen använde för att komma till och från sina hytter. Någon konstnärligt lagd medarbetare hade till och med satt upp markiser som på teatrarna som kantade den berömda gatan i New York som hade gett korridoren dess namn.

”Släpp fram mig. En nödsituation.”

Linda hörde mannen ropa samtidigt som han trängde sig fram bland fartygspersonalen, som antingen var på väg till sina arbetsplatser eller bara stod och hängde och umgicks med sina arbetskamrater. Han rörde sig genom folkmassan som en orm, slingrade sig förbi folk och vann dyrbara sekunder, medan Linda tyckte det kändes som om huvudet skulle sprängas.

Han sprang genom ytterligare en dörr och började rusa uppför ännu en trappa. Linda slog upp dörren fem sekunder efter honom. Hon använde ledstången för att dra sig uppför alla trappor, och kastade sig runt hörnen eftersom hon visste att de snabbt närmade sig passagerarnas hytter. Om killen var smart, och om han kände till fartyget väl så skulle de komma ut nära hans hytt. Och om Linda inte såg vilken det var skulle hon aldrig hitta honom igen.

Han kastade sig ut genom dörren högst upp i trappan, snubblade över en äldre kvinna och knuffade hennes man ur rullstolen. Han förlorade några dyrbara sekunder när han lösgjorde sig från paret. Linda flög ut genom dörren innan den automatiska dörrstängaren hann stänga den. Hon log belåtet. De hade kommit ut på översta däcket, nära glaskupolen.

Mannen vände sig om och upptäckte Linda bara några steg efter sig. Han ökade farten och började springa mot den eleganta trappan som slingrade sig runt de två glashissarna. Det fanns väldigt lite för passagerarna på översta våningen. Butikerna låg på däcket under och det skulle garanterat vara mer folk längre ner. Linda hade tidigare sett vakter utanför fartygets exklusiva juvelerare, och hon kunde inte ta risken att bli stoppad av säkerhetsvakterna.

De var nästan framme vid trappan då hon kastade sig fram med utsträckta armar. Hon fick tag längst ner vid fotterna på mannens overall, vilket var tillräckligt för att få honom att snubbla. De hade sprungit i full fart så han for huvudstupa in i glaspanelen. Panelen var gjord för att tåla såna påfrestningar, men en svetsfog som höll ett vinkeljärn på plats gav vika och hela panelen lossnade. Den föll fyra våningar innan den träffade golvet i en explosion av flygande glasbitar. Ljusgården fylldes av skrämda skrik.

Linda hade tappat greppet nästan direkt, och hon hasade sig sakta fram mot responsivisten. Han lyckades få tag i en mässings- stolpe när han föll över kanten, och för ett ögonblick tittade han upp på henne när hon försökte ta tag i hans hand. Hon föreställde sig att uttrycket i hans ögon var samma som man skulle kunna sehos en självmordsbombare precis före detonationen — resignation, rädsla, stolthet och mest av allt trotsigt raseri.

Mannen släppte taget om stolpen innan hon lyckades få grepp om hans handled och han höll kvar hennes blick under fallet. Han föll tio meter och sträckte ut armar och ben så att han träffade klin- kergolvet på rygg och vred inte på huvudet förrän i sista sekunden. Det hördes en otäck duns och bitar av hans sönderslagna ben stack ut genom kläderna. Till och med från den här höjden såg Linda att hans skalle verkade mycket plattare än förut.

Hon gav sig inte tid att smälta det hemska utan kom snabbt på fötter igen. Det äldre paret höll fortfarande på och kämpade utan att mannen lyckades ta sig upp i rullstolen, och de hade inte sett någonting. Linda smög in bakom en stor palm i en kruka och tog av sig overallen och knölade ner den i väskan. Det var inget hon kunde göra åt de våta fläckarna under armarna på blusen.

Biblioteket låg långt fram i fören, nära fartygets biograf, men Linda styrde stegen akterut. Det fanns en bar med utsikt över poolen nära aktern, och hon visste att om hon inte fick en konjak inom två minuter så skulle hennes frukost komma upp igen.

Hon satt fortfarande kvar en timme senare när en turkisk ambulans körde i väg från båten, med blåljusen avstängda och sirenerna tysta. Strax därefter ljöd fartygets mistlur. ”Golden Sky” skulle äntligen lämna hamnen.

Kapitel 27

Varje gång Juan blinkade kändes det som om han skrapade ögonen med sandpapper. Han hade druckit så mycket kaffe att han var alldeles sur i magen, och värktabletterna han tagit hade inte rått på hans huvudvärk. Utan att se sig i en spegel visste han att han var dödligt blek, som om kroppen hade tömts på blod. När han drog med handen över huvudet gjorde det till och med ont i håret, om det nu var möjligt.

Vinddraget ombord på sjötaxin fick honom att huttra trots den milda temperaturen. Bredvid honom på bakre bänken halvlåg Franklin Lincoln i en avspänd pose. Munnen var lite öppen och en och annan snarkning hördes genom motordånet. Den söta föraren som hade kört dem från ”Oregon” in till Monte Carlo två dygn tidigare hade en ledig dag och Linc hade inget intresse av hennes ersättare.

Ilskan var det enda som drev Juan nu — ilskan mot Linda och Mark för att de inte hade lytt Eddies order om att gå av ”Golden Sky” innan hon lämnade Istanbul. De två fripassagerarna skulle fortsätta att leta efter bevis för responsivisternas planer på att slå till mot fartyget med sitt gift.

Cabrillo skulle kasta dem i arresten när han såg dem igen och sedan ge dem löneförhöjning för deras lojalitet. Han var alltid mycket stolt över det team han hade samlat ihop, och nu var han det mer än någonsin.

Juans tankar återvände till Max Hanley och hans humör blev sämre igen. Det hade fortfarande inte kommit något svar från Thom Severance och varje minut som tickade förbi fick honom att tro att det heller aldrig skulle komma något eftersom Max redan var död. Juan kunde inte förmå sig till att säga det högt, men han var pessimistisk.

Nu när Ivan Kerikovs enorma yacht ”Matryoshka” hade kommit tillbaka till inre hamnen igen, låg ”Oregon” återigen för ankar en och en halv kilometer utanför kusten. När Juan studerade sitt fartyg kunde han ibland ana vilken skönhet hon måste ha varit i sin krafts dagar. Hon var välproportionerad, med bara en antydan till fall i fören och aktern, och hennes många lastbommar gav henne en air av kommers och rikedom. Han kunde föreställa sig fartyget med ny färg och däcken fria från bråte, när det hade stävat fram över Stilla havet där det tidigare hade gått som timmertransportfartyg.

Men nu när de närmade sig såg han bara det rostiga skrovet, färgen som var påbättrad lite här och var och de slaka vajrarna som hängde från kranarna som spindelvävar i upplösning. Hon såg övergiven och spöklik ut, och inget glänste på henne, inte ens propellern på livbåten som hängde från sin dävert midskepps.

Den smäckra taxibåten gled in under lejdaren, och vattnet var så lugnt och föraren så skicklig vid kontrollerna att hon inte ens brydde sig om att hänga ut några gummifendrar.

Juan knackade Linc på foten och den storvuxne mannen vaknade med ett muttrande. ”Säkrast för dig att jag kommer tillbaka till samma dröm som jag just hade”, sa han och gäspade stort. ”Det började just bli intressant mellan mig och Angelina Jolie.”

Juan räckte ut en hand för att hjälpa honom att komma på fotter. ”Jag är så jäkla trött att jag aldrig mer tror att jag kommer att tänka en liderlig tanke.”

De tog sina väskor, tackade den unga kvinnan som hade kört dem och klättrade uppför lejdaren. När de väl var uppe tyckte Juan det kändes som om han just hade bestigit Mount Everest.

Dr Huxley var där för att ta emot dem, tillsammans med Eddie Seng och Eric Stone. Hon fyrade av ett hundrawattsleende mot Juan och stod nästan och hoppade jämfota. Eddie och Stoney log också. För ett ögonblick trodde han att de hade nyheter om Max, men det skulle de ha sagt när han ringde från flygplatsen efterflygningen från Manila.

Så fort han stod stadigt uppe på däck slog Julia armarna om hans axlar. ”Juan Rodriguez Cabrillo, du är ett riktigt geni.”

”Det säger jag naturligtvis inte emot, kan du bara påminna mig om på vilket sätt jag briljerade den här gången.”

”Eric hittade en databas online med kilskrift från ett universitet i England. Han kunde översätta tavlorna från bilderna du mejlade från telefonen.”

Cabrillo hade skickat dem så fort de kom till flygplatsen i Manila.

”Datorn kunde översätta”, rättade Eric ödmjukt. ”Jag kan inte ett ord sanskrit.”

”Det är ett virus trots allt”, fortsatte Julia entusiastiskt. ”Efter vad jag har lyckats få fram är det som en form av influensa, men en typ som är olik allt som vetenskapen hittills har skådat. Sjukdomen har inslag av kraftiga blödningar som Ebola eller Marburg. Och det bästa av allt är att jag tror att Jannike Dahl har en naturlig immunitet därför att fartyget där det först bröt ut flöt i land i närheten av hennes hemtrakter, och jag tror att hon är släkt i rakt nedstigande led med ursprungsbesättningen.”

Juan hann knappt med i det snabba ordflödet. ”Vad pratar du om? Fartyg? Vilket fartyg?”

”Noahs ark, förstås.”

Cabrillo blinkade mot henne några gånger innan han reagerade. Han höll upp händerna som en boxare som tigger om att fajten ska vara över. ”Du måste ta det här från början, men jag behöver en dusch, nåt att dricka och lite mat. Ge mig tjugo minuter och möt mig i konferensrummet. Säg till Maurice att jag vill ha apelsinjuice, en halv grapefrukt, ägg Benedict, rostat bröd och sån där potatis han lagar med dragon.” Det närmade sig middagstid, men hans kropp sa åt honom att den ville ha frukost. Han vände sig om för att gå, men kastade en blick över axeln på Julia. ”Noahs ark?”

Hon nickade som en liten flicka som är sprickfärdig av längtan efter att få berätta en hemlighet.

”Det här måste jag få höra.”

En halvtimme senare, med maten uppäten, hade surheten i magen på Juan ersatts av en belåten glöd, och han kände att han precishade tillräckligt med krafter för att lyssna på Julias rapport.

Han vände sig mot Eric först, eftersom han hade gjort översättningen. ”Okej, ta det från början.”

”Jag ska inte tråka ut dig med detaljer om hur jag gjorde bilderna skarpare eller hur jag hittade ett online-arkiv om kilskrift, men det gjorde jag. Skrivtecknen du hittade är väldigt gamla, enligt vad jag har fått fram.”

Cabrillo mindes att han hade tänkt samma sak. Han tecknade åt Stone att fortsätta.

”Jag överlät problemet åt datorn. Det tog ungefär fem timmars lirkande med programmen för att få den att producera nåt begripligt. Algoritmerna var ganska intensiva och jag tänjde logikens regler till bristningsgränsen. När datorn väl började lära sig nyanserna blev det lite lättare och efter att ha kört igenom den ett par gånger och gjort små justeringar här och var spottade den ur sig hela historien.”

”Historien om Noahs ark?”

”Du kanske inte vet det, men Gilgamesheposet, som översattes från kilskrift av en engelsk amatör på 1800-talet, berättar om en stor översvämning tusen år innan samma sak dök upp i de hebreiska texterna. Många av världens kulturer har också myter om översvämningar som ingår i deras traditioner. Antropologernas teori är att eftersom de mänskliga civilisationerna växte fram i kustområden eller vid stora floder, användes det ständigt närvarande hotet om katastrofala översvämningar av kungar och präster i sedelärande berättelser för att folk skulle hålla sig i skinnet.” Eric rättade till sina stålbågade glasögon. ”Personligen ser jag tsunamier som ursprunget till många av de här historierna. Utan ett skrivet språk fördes historierna vidare från generation till generation muntligt, vanligtvis med vissa utbroderingar, så efter ett par generationers återberättande var det inte bara en jättevåg som utplånade byn, det var hela världen som hade blivit översvämmad. Faktum är att . ”

Cabrillo avbröt honom. ”Spara föresläsningen till senare och håll dig till vad du har upptäckt.”

”Visst. Ursäkta. Historien börjar med en översvämning, men inte en plötslig höjning av vattnet eller ett skyfall. Människorna som ristade tavlorna beskriver hur havsytan steg där de bodde. Jag tror att den steg ett par decimeter om dan. Medan folket i grannbyarna helt enkelt flyttade högre upp, trodde inte de här personerna att stigningen nånsin skulle upphöra och bestämde sig för att det enda sättet att överleva var att bygga en stor båt. Det var inte alls en så stor båt som beskrivs i Bibeln. De hade inte den teknik som krävdes.”

”Vi pratar alltså inte om Noah och hans ark?”

”Nej, även om parallellerna är slående, och det är möjligt att människorna som stannade kvar och beskrev vad som hände la grunden till Gilgamesheposet och bibelhistorien.”

”Finns det nån tidsram för det här?”

”Femtusen femhundra år före Kristus.”

”Det verkar ganska exakt.”

”Det beror på att det finns fysiska bevis för en översvämning precis som den som beskrivs på tavlorna. Den inträffade när fördämningen vid det nuvarande Bosporen rasade och översvämmade det som dittills hade varit ett innanhav och som låg cirka etthundrafemtio meter lägre än Medelhavet. Nu för tiden kallar vi det området Svarta havet. Med hjälp av en fjärrstyrd undervattensfarkost har marinarkeologer kunnat bekräfta att det bodde människor längs den urgamla kustlinjen. Det tog över ett år för sänkan att fyllas, och man beräknar att fallen vid Bosporen skulle få Niagara att framstå som en porlande bäck.”

Cabrillo var förundrad. ”Det hade jag aldrig hört talas om.”

”Det har inte blivit bekräftat förrän de senaste åren. Då var det mycket prat om att den här katastrofala händelsen skulle kunna vara ursprunget till den bibliska floden, men både forskare och teologer kom fram till att det inte var så.”

”Det verkar som om debatten inte är över än, med tanke på vad vi har hittat. Vänta lite”, sa Juan som just hade slagits av en tanke. ”De där tavlorna var skrivna med kilskrift. Det kommer från Mesopotamien och Samarien. Inte från Svarta havsområdet.”

”Som jag sa, det här är en mycket tidig form av skriftspråk och det fördes med största sannolikhet vidare söderut av folk som lämnade Svarta havsområdet och övertogs av de andra civilisationerna. En sak kan du vara helt säker på, chefen, tavlorna du har hittat kommer att förändra vår uppfattning om antikens historia i grunden.”

”Jag tror dig. Fortsätt.”

”Okej, i den här lilla byn vid kusten trodde man alltså att stigningen aldrig skulle upphöra. Som jag sa tog det ett helt år innan vattnet hade kommit upp till havsytan, så det är lätt att föreställa sig hur de kom fram till den slutsatsen. De skriver också att med så många flyktingar var det många som blev sjuka.”

Dr Huxley avbröt honom. ”Det bör ha varit samma saker som vi ser i flyktinglägren i dag. Sånt som dysenteri, tyfus, kolera.”

Eric tog upp tråden i sin berättelse igen. ”1 stället för att sälla sig till massutvandringen, rev de alla byggnader i staden för att bygga en båt som var tillräckligt stor för att rymma alla fyra hundra. De nämner inte dimensionerna men det står att träskrovet beströks med bitumen och kläddes med koppar.

Det här är alldeles i början av kopparåldern, så det måste ha varit en välmående bygd för att de skulle ha tillräckligt mycket metall för att klä in ett skepp i den storleken. De tog med sig boskap, såsom kor, grisar, får och getter, och även hönor, och tillräckligt med foder för en månad.”

”Jag skulle bedöma att båten måste ha varit uppemot hundra meter lång för att rymma allt det där”, insköt Juan.

”Datorn instämmer. Den kom fram till nittiofem meter, med en bredd på tretton meter. Båten hade antagligen tre däck, med djuren längst ner, lager i mitten och byborna högst upp.”

”Hur tog de sig fram?”

”Med segel.”

Cabrillo höll upp handen. ”Seglen kom inte förrän två tusen år efter den period vi pratar om.”

Erik skrollade ner på datorn han hade framför sig på konferensrumsbordet. ”Här är en direktöversättning: ’Från två stadiga pålar fastgjorda i däcket spändes en djurhud upp för att fånga vinden.” Han tittade upp. ”Det låter som ett segel i mina öron.”

”Det var som fan. Fortsätt.”

”Vattnet steg så småningom så högt att båten kunde flyta och de gav sig av. Det är lite ironiskt, för de måste ha påbörjat resan strax innan vattennivån stabiliserades. Annars skulle de inte ha tagit sig ut från Svarta havet. Hur som helst så stannade de tillsjöss långt över en månad. På de platser där de försökte gå i land hittade de antingen inget sötvatten eller så blev de attackerade av människorna som redan bodde där.

Efter fem månvarv, oräkneliga stormar och efter att ha förlorat tjugo personer gick båten slutligen på grund, och hur de än försökte lyckades de inte få loss den.”

”Var då?”

”Området beskrivs som ’en värld av berg och is’.”

Julia böjde sig fram och fångade Juans blick. ”Det var här Eric och jag började dra vissa slutsatser.”

”Okej. Var?”

”Norra Norge.”

”Varför just Norge?”

Det var Eric som svarade. ”Ni hittade tavlorna i en anläggning som kejsardömet Japans Enhet 731 använde för att utveckla biologiska vapen. Japanerna var väldigt pigga på den här sortens forskning, till skillnad från en viss allierad som föredrog kemiska substanser för att sköta sina massavrättningar.”

”Menar du nazisterna?”

”Vem skulle annars ha gett dem tavlorna?”

Juan gnuggade sig i ögonen. ”Vänta lite. Nu hänger jag inte med. Varför skulle Enhet 731 vilja ha några antika skrifter om en gammal båt?”

”Sjukdomen”, sa Juha. ”Den som bröt ut ombord på skeppet efter att de hade gått på grund. Skrivaren som skrev tavlorna beskrev den i detalj. Vad jag förstår var det en luftburen hemorragisk feber som var ungefär lika smittsam som influensa. Den dödade hälften av dem innan den klingade av. Det som verkligen är intressant är att bara en handfull av dem som överlevde kunde få barn efter att de hade blivit friska. Ett fåtal lyckades få barn med de infödda som bodde i närheten, men viruset hade gjort de flesta av dem sterila.”

”Om japanerna sökte efter en metod att hålla Kina i schack”, sa Eric, ”skulle de utan tvekan vara intresserade av en sjukdom som den här. Juha och jag tror att tyskarna, utöver tavlorna, också gav dem mumifierade kroppar som de hittade samtidigt som de upptäckte båten.”

”Åh, nu förstår jag. Om japanerna fick tavlorna från tyskarna,gissar ni att de hittade dem i Norge, eftersom Tyskland ockuperade Norge från och med 1940.”

”Just det. Ett land av berg och is skulle kunna vara en beskrivning av Island, eller delar av Grönland, men Tyskland tog aldrig de länderna. Finland föll för ryssarna och Sverige förblev neutralt under hela kriget. Vi gissade på Norge, och mest sannolikt en fjord på nordkusten, där det är glest med folk och till stor del outforskat.”

”Vänta nu. Julia, du sa ute på däck att Jannike var immun mot den här sjukdomen?”

”Hur jag än funderade lyckades jag inte komma på nåt definitivt svar på varför alla andra ombord på ’Golden Dawn’ hade dött. Sjukdomen som nämns på tavlorna smittar via luften, och om den är basen i det nya viruset som responsivisterna har utvecklat så borde hon ha andats in en del smittad luft även om hon fick tillskott av syrgas.

Men om en av hennes förfäder hade exponerats för viruset och överlevt, finns det en god chans att hon har antikropparna inkodade i sitt dna. Det faktum att hon kommer från en liten by i norra Norge stärker bara vår teori.”

”Kan du testa henne?” frågade Juan.

”Visst, om jag bara hade ett prov på viruset.”

Cabrillo försökte kväva en gäspning. ”Jag ber om ursäkt. Jag skulle verkligen behöva sova. Jag tror att vi fortfaranade saknar en bit av pusslet. Vi tänker oss att tyskarna upptäckte båten och översatte tavlorna. De får vetskap om den här fruktansvärda sjukdomen fast de inte alls är intresserade, men det är däremot deras japanska allierade. Så tyskarna tar med fyndet till Japan, eller mer exakt till en ö i Filippinerna där Enhet 731 genomför sina experiment. Vi vet inte om de lyckades fullända viruset, men vi kan förmoda att de inte gjorde det eftersom en sjukdom av den här typen aldrig har nämnts i historieböckerna.”

Julia och Eric nickade.

”Hur tar vi språnget till att responsivisterna lyckas lägga vantarna på viruset? Om japanerna misslyckades för sextio år sen, hur kunde då Severance och hans gäng lyckas?”

”Vi har funderat på det”, medgav Eric, ”men kunde inte kommapå nån annan koppling än det faktum att deras grundare, Lydell Cooper, var en framstående forskare. De använde sig av samma anläggning som japanerna hade använt under kriget, så det var uppenbart att de kände till deras arbete med viruset. Vi vet bara inte hur.”

”Nästa fråga är varför”, sa Juan. ”De använde viruset eller ett derivat av det för att döda alla ombord på ’Golden Dawn’. Vad planerar de att göra med det nu?” Han förekom svaret som Eric hade tänkt ge honom och tilläde: ”Jag vet att de betraktar överbefolkningen som det allvarligaste problemet vi har i dag, men att släppa ut ett virus som dödar en majoritet av mänskligheten skulle lämna världen i ett sånt stadium av kaos att civilisationen aldrig skulle återhämta sig. Det där är ett domedagsvapen.”

”Men tänk om de inte bryr sig”, sa Eric. ”Jag menar, tänk om de vill att civilisationen ska rasa ihop. Jag har läst på om de här människorna. De är inte rationella. Ingenstans i skrifterna förordar de att gå tillbaka till medeltiden, men det skulle kunna vara exakt det de vill — slutet för industrialismen och ett återvändande till människans agrara rötter.”

”Men varför attackera kryssningsfartyg?” frågade Juan. ”Varför inte bara släppa ut viruset i varenda större stad i hela världen och få det avklarat?”

Eric gjorde en ansats att svara och stängde sedan munnen. Han hade inget svar.

Juan reste sig mödosamt från bordet. ”Jag uppskattar verkligen allt arbete ni har lagt ner, och jag vet att det här kommer att vara till hjälp för att förstå vad responsivisterna är ute efter. Men om jag inte kastar mig i bingen så kommer jag att stå här och somna. Har ni meddelat Eddie allt det här?”

”Ja, det har vi”, sa Julia.

”Okej, be honom ringa Overholt och berätta hela historien för honom. I det här skedet vet jag inte vad han skulle kunna göra, men jag vill ha med mig CIA. Ska Mark och Linda rapportera in snart?”

”De tog inte med sig nån satellittelefon”, sa Eric, ”så de måste använda ’Golden Skys’ radiotelefon. Linda sa att de skulle höra av sig igen” — han kastade en blick på klockan — ”om tre timmar.”

”Säg åt Linda att jag vill ha bort dem från det där fartyget, om de såblir tvungna att stjäla en livbåt eller hoppa från den satans relingen.”

”Uppfattat.”

Det kändes som om Juan precis hade lagt ner huvudet på kudden när telefonen ringde.

”Cabrillo.” Tungan var som fastlimmad i munnen, och det svaga månskenet som silade in genom gardinerna kändes som en bländande lampa.

”Ordföranden, det är Hali. Jag tror det är bäst att du kommer ner till kommunikationscentralen och kollar på det här.”

”Vad är det?” Han satte sig upp på sängkanten och tryckte fast telefonen mellan örat och axeln så att han kunde sträcka sig efter protesen.

”Jag tror att nån anropar oss på ELF-bandet.”

”Är det inte det marinen använder för att prata med ubåtar?”

”Inte nu längre. De två sändare de använde monterades ner för ett par år sen. Dessutom sände de på sjuttiosex hertz. Det här kommer in på etthundrafemton.”

”Var kommer det ifrån?” Juan drog på sig ett par byxor.

”Vi har inte tagit emot tillräckligt för att kunna fastställa positionen, och på grund av att sändningarna på Extremt Låga Frekvenser är så speciella kanske vi aldrig får veta det.”

”Okej, nu har du gjort mig intresserad. Jag kommer om ett par minuter.” Juan slängde på sig resten av kläderna utan att bry sig om strumpor och tog sig några sekunder för att borsta tänderna. Enligt klockan hade han sovit i tre timmar. Det hade känts som tre minuter.

Att komma in i kommunikationscentralen gav alltid Cabrillo en kick. Det var den sparsmakade designen, det låga surrandet av datorerna och tanken på all kraft som gick att styra från det här rummet, inte bara ”Oregons” revolutionerande maskiner utan också den enorma eldkraft som fartyget kunde släppa lös med några sekunders varsel.

Hali hade en mugg ångande hett kaffe i beredskap åt honom.

Cabrillo mumlade fram ett tack och tog en liten klunk. ”Det var bättre”, sa han och ställde ner koppen bredvid Halis skärm. ”Berätta vad som har kommit.”

”Som du vet söker datorn av alla frekvenser i radiospektrumet. När den upptäckte nåt som skickades på ELF-nivån stannade den upp för att registerna signalen, och när den kände igen början på ordet larmade den mig. Det här är allt som har kommit hittills.” Han vred den platta skärmen så att Cabrillo såg vad som stod på skärmen: OREGON.

”Är det allt?” Juan försökte inte ens dölja sin besvikelse.

”ELF-vågorna är extremt långa, uppemot tretusen femhundra kilometer. Det är deras längd som gör att de kan cirkla runt jorden och tränga djupt ner i havet. Enkelt uttryckt förvandlar en ELF- sändare jorden till en jätteantenn. Nackdelen är att det tar lång tid att skicka nåt och ubåtarna kan inte svara, för de kan inte ha nån egen sändare. Det var därför marinen övergav hela systemet. Det var helt enkelt för ineffektivt.”

”Varför kan en ubåt inte ha ett ELF-system?”

”Bara själva antennen är ungefär femtio kilometer lång. Och även om det bara är en åttawattssignal skulle den dra mer ström än en ubåtsreaktor har överskottskapacitet till. Men den främsta anledningen är att en sändare måste vara belägen i ett område med extremt låg jordledningsförmåga för att undvika att radiovågorna absorberas. Det finns bara ett fåtal ställen på jorden där man kan sända via ELF-bandet och en ubåt är definitivt inte ett av dem.”

”När jag konsulterade loggen”, fortsatte Hali, ”upptäckte jag att det kom en annan ELF-sändning på samma frekvens klockan tio i går kväll. Den bestod bara av slumpmässiga ettor och nollor. Jag låter just nu datorn försöka knäcka meddelandet om det skulle vara en kod, men jag är inte särskilt optimistisk.”

Bokstaven D dök upp på Halis skärm, sextio sekunder senare följd av bokstaven E.

”Det här är ju värre än att dra ut en tand”, påpekade Juan. ”Vilka mer än vi är det som har byggt ELF-antenner?”

”Bara Sovjet. Deras enda användningsområde är att kontakta ubåtar på djupt vatten och över stora avstånd. Det finns ingen annan anledning att sätta upp en.”

”Och om våra har monterats ner måste det alltså vara ryssarna. Jag undrar om det har nåt att göra med att vi har spionerat på Kerikov.”

”Det vet vi om en minut.” Sedan rättade Hali sig själv. ”Ja, i alla fall om tio eller femton.”

Så de väntade medan en bokstav i minuten dök upp på datorskärmen. Än så länge hade de fått oregondetärma. När nästa bokstav kom stirrade Juan på den en sekund innan han gav upp ett glädjetjut. Det var bokstaven X.

”Vad är det?” frågade Hali.

”Det är Max. Den påhittige jäveln, Han har kommit på ett sätt att kontakta oss via ELF-bandet.”

Plötsligt svor Hali till. Han öppnade ett annat fönster på datorn och tog fram utskriften av den hemliga avlyssningen från Gil Martells kontor. ”Varför såg jag inte det här direkt”, sa han högt för sig själv. På skärmen dök det upp:

JAG KAN INTE . (1:23) JA . (3:57) OM DAWN & SKY . (1:17) (AKT)IVERA EEL LEF . (0:24) NYCKEL . (1:12) I MORR(ON) . (3:38) DET BLIR INTE . (0:43) EN MIN(UT) . (6:50) HEJ DÅ. (1:12)

”Vad är det jag missar?” frågade Juan.

”Den fjärde anhopningen av ord. Aktivera ’eel lef’. Det ska inte vara ’eel lef’ — det ska vara ELF. Aktivera ELF. Responsivisterna har en egen ELF-sändare.”

”Varför i helsike då?” frågade Juan varpå han själv besvarade sin fråga. ”Om de ska släppa ut giftet på en massa kryssningsfartyg så skulle en ELF-sändare göra det möjligt att synkronisera attacken över hela jorden.”

Cabrillo brann av otålighet när han märkte hur lång tid det tog för Max meddelande att komma fram, men han höll fortfarande på att kämpa med en sömnskuld som han knappt kunde betala av räntan på. ”Hali, det här tar evigheter. Jag tänker gå tillbaka till min hytt. Väck mig när du har fått allt, och jag vill att du fastställer sändarens position. Det här går före allt annat. Be Eric hjälpa dig med det du behöver.” Han vände sig mot datorn som om Max Hanley kunde höra honom. ”Jag vet inte hur du har lyckats med det här, men du överträffar det mesta.”

Kapitel 28

Det var världens äldsta trick och det hade fungerat perfekt.

Max hade upptäckt klippkanten bara några sekunder efter att han hade flytt från den underjordiska bunkern. Han hade hoppat av fyrhjulingen och skickat den över kanten. Det hade varit för mörkt för att se var den landade, men han visste att Kovac skulle finkamma kustlinjen för att leta efter sin förrymda fånge och då skulle de hitta den.

Därefter hade han gått tillbaka till bunkerns ingång och mitt i förvirringen med sökteamen som var på väg ut och sjukvårdarna som tog hand om de skadade mekanikerna hade Max helt iskallt gått raka vägen in igen. Han återvände så att säga till brottsplatsen, och det var nog det sista ställe Kovac skulle leta på.

Det fanns gott om gömställen i det underjordiska komplexet. Han kände sig säkrare när han gick på upptäcktsfärd klädd som mekaniker, så den här gången öppnade han några av dörrarna han bara gått förbi under sitt tidigare besök. Många av rummen han hittade var inredda som sovsalar, med oräkneliga britsar med tygdraperier för att man skulle få lite avskildhet, och stora duschrum ungefär som i ett omklädningsrum. Max uppskattade att man kunde hysa in flera hundra personer, även om det bara fanns en bråkdel så många just nu. Ett rum visade sig vara en stor kafeteria. När Max kollade plattorna på spisen kunde han konstatera att ingenting hade använts än. De stora frysrummen var fullproppade med mat, och han hittade också ett skafferi som var fullt från golv till tak medflaskor med vatten och konserver.

Han tyckte att anläggningen påminde om ett skyddsrum från kalla krigets dagar. Anläggningen verkade vara helt självförsörjande, med tillräckligt mycket mat, vatten, elektricitet och utrymme för att folk skulle kunna klara en katastrof under relativt bekväma former. Det faktum att anläggningen var ny och hade byggts av responsivisterna fick honom att tro att det också var de som skulle orsaka katastrofen. Han ryste när han tänkte på de fasor som Juan och hans team hade sett spåren efter på ”Golden Dawn”.

Han försåg sig med två vattenflaskor och en stor burk päron, som han åt med handen så att den söta sockerlagen rann nedför hans sönderslagna haka. Han svepte också plastfolie om överkroppen, även om han visste att man inom modern medicin brukade lämna brutna revben utan bandage. Trycket från plasten fick smärtan att lätta och maten och vattnet gav honom lite nya krafter.

Max stoppade ner ytterligare ett par vattenflaskor i de djupa overallfickorna och fortsatte sina efterforskningar. Han mötte ett par personer i de slingrande korridorerna. De tittade frågande på hans skador och när han förklarade att han hade blivit attackerad av den flyende fången nickade de medlidsamt.

Han befann sig en våning högre upp än cellen där han hade hållits fängslad, då han upptäckte att det inte var meningen att alla responsivister skulle undandra sig jordens undergång i en betonglabyrint. Där fanns ett par dubbeldörrar med tillhörande knappsats. Men knappsatsen var isärtagen, och på golvet stod en liten pall och bredvid den låg några verktyg. Det såg ut som om reparatören hade sprungit i väg för att hämta något han hade glömt.

Max skyndade in på den hemliga avdelningen. På golvet låg tjocka gröna heltäckningsmattor och väggarna var spacklade, målade och klädda med bröstpanel. Färgen hade en märkbar lukt som sa honom att det var nymålat. Belysningen utgjordes av lysrör även här, men armaturerna var av bättre kvalitet och det fanns till och med enstaka vägglampor. De inramade konstverken som hängde på väggarna var färgglada men intetsägande. Av någon anledning tyckte han att miljön påminde om kontoret hos en av hans skilsmässoadvokater. Det var institutionslikt, men av högre kvalitet än påen institution. Matsalen var mer som en flottare restaurang, med platt-tv-skärmar på väggarna i stället för fönster. Stolarna var tunga och klädda med mjukt läder och bardisken var gjord av mahogny.

Han hittade också några kontorsmoduler med plats för en hel stab av sekreterare utanför en kontorssvit, och ett kommunikationscenter som skulle ha gjort Hali Kasim grön av avund. Han gick in där och började leta efter en telefon eller en radio, men det såg inte ut som det brukade göra på ett kontor. Eftersom han kände sig oskyddad där bestämde han sig för att han skulle försöka senare och fortsatte i stället att utforska resten av utrymmena.

Strax intill låg ett stort antal sovrum, inredda som på ett femstjärnigt hotell med minibar och allt. Det fanns inga biblar i nattduksborden. I stället hittade man Lydell Coopers Vi förökar oss till döds. Där fanns plats för minst fyrtio personer eller par, beroende på sovarrangemangen. Max gissade att det här var avsett för gräddan av responsivisterna, ledarna, styrelsen och de mest förmögna. Allra längst in fanns en svit som tillhörde Thom Severance och hans fru. Den var utan jämförelse klart lyxigast. Bara badrummet var som en mindre lägenhet och badkaret så stort att det såg ut som om det skulle kunna behövas en badvakt.

Den natten sov Max i Severances säng och på morgonen borstade han tänderna med det som skulle bli responsivistledarens tandborste. När Hanley sköljde munnen fick han till sin förskräckelse höra röster från vardagsrummet. Han kände igen Zelimir Kovacs tunga brytning och tydliga diktion, och han hörde en annan, lenare röst som han förmodade tillhörde Thom Severance och en tredje röst som fick hans hjärta att hoppa till ytterligare en gång. Det var Adam Jenner, avprogrammeraren.

Max lyssnade på deras samtal med tilltagande förfäran. Han fick höra det ena chockerande avslöjandet efter det andra. Jenner var i själva verket Lydell Cooper. Bluffen var genial i all sin enkelhet och Max kunde inte annat än att motvilligt beundra deras påhittighet. De var mer hängivna sin sak än någon hade kunnat ana. Det var verkligen som en religion, med profeter och martyrer och en kärna av troende som var beredda att göra vad som helst för sin övertygelse.

Severance sa något om Gil Martells självmord som fick Max att tro att Kovac hade mördat honom. Och sedan fick Max höra de skrämmande planerna på att släppa ut ett virus i världen som skulle sterilisera halva mänskligheten.

Det fanns ingen beundran den här gången, men Max insåg det geniala med den planen också. Civilisationen skulle aldrig överleva en koordinerad global bioattack som tog död på hälften av befolkningen, men det de hade i åtanke gick att överleva. Max hade läst på om Coopers rörelse när hans före detta fru hade berättat att deras son hade gått med. Cooper hade skrivit att den mörka medeltiden aldrig skulle ha tagit slut om det inte varit för Digerdöden som utplånade halva Europas befolkning och banade väg för en ny blomstringsperiod.

Han var ganska säker på att det inte var riktigt så enkelt, men han undrade hur dagens värld av information dygnet runt och snabba resor skulle reagera. Femtio år efter pandemin skulle befolkningen ha flyttats om för att fylla igen tomrummen som hade uppstått efter dem som försvunnit, och världen kunde mycket väl ha blivit en bättre plats att leva på.

Men det var ingen plats som Max ville vara med om att skapa. Enligt hans uppfattning hade inte Cooper, Severance och Kovac större rätt att bestämma vad som var bäst för mänskligheten än Helan och Halvan.

Max hade velat rusa in och utmana dem på egen hand. Men han förstod att han bara skulle komma fem, sex steg innan Kovac sköt ner honom. Han lyckades ta sig samman och slappna av. Det skulle komma fler tillfällen. Han behövde bara ha tålamod.

Efter att de tre männen hade gått därifrån, smet Max ut från sviten och gick och gömde sig i garderoben i ett av de hotelliknande rummen, relativt övertygad om att han för tillfället var i säkerhet. Hur gärna hans tankar än drogs till det helvete som Severance och hans anhang var på väg att utlösa, försökte han i stället inrikta sig på hur själva genomförandet skulle gå till.

De hade nämnt något om en sändare. De skulle koordinera spridningen av viruset genom att sända någon sorts aktiveringskod. Max insåg genast problemet. En vanlig utsändning genomluften, en kortvågssändning, skulle inte täcka hela världen med någon större tillförlitlighet. Det fanns för många okända variabler, alltifrån atmosfäriska störningar till solfläcksaktivitet, som skulle kunna orsaka fel på sändningen.

Inte kortvåg, tänkte han.

Han drog sig till minnes tunneln under källaren och de långa kopparledningarna, liksom det enorma elaggregatet som responsivisterna hade installerat.

”Det måste vara en ELF-antenn”, viskade han och insåg samtidigt hur han skulle kunna varna Juan.

Max väntade tills efter att Kovac hade kört sitt test innan han smet in i det som såg ut som deras kommunikationsrum. Det tog honom nästan tjugo nervkittlande minuter att komma på hur man använde ELF-sändaren. Han finjusterade frekvensen och skickade följande meddelande:

OREGON DET ÄR MAX VIRUSATTACK 50 KRYSSNINGSFARTYG DÖDAR INTE VÄRRE ELF ÄR NYCKELN ATOMBOMBA DEN >72 TIM

Max skulle gärna ha lagt till sändarens placering, men han hade ingen aning om var han befann sig. Han kunde bara hoppas att Hali lyckades spåra källan till signalen. Han hade också avsiktligt använt ordet atombomba eftersom han insåg att det här var en ointaglig bunker och han kunde bara hoppas att Juan skulle komma på ett sätt att förstöra den.

Max återvände till sitt gömställe i garderboen, efter att ha försett sig med några proteinkakor och en öl från minibaren. Han var säker på att eftersom dagen för attacken närmade sig skulle Severance ha låtit Kovac placera ut vakter nära utgången, så han förstod att han inte skulle kunna ta sig ut den vägen. Han hade inga som helst planer på att offra sig själv, men han hade mindre än tre dygn på sig att hitta en lösning.

Thom Severance var på kontoret och småpratade med Lydell Cooper när det knackade på dörren. Han tittade upp från skrivbordet och tog snabbt av sig glasögonen som han hade varit tvungen attbörja använda på sista tiden. Zelimir Kovac stod alldeles innanför dörren. Den vanligtvis ganska surmulne serben såg direkt moloken ut. Vad som än hade hänt så förstod Severance att det inte var något bra.

”Vad är det?” frågade han.

”Jag hörde just på nyheterna om ett dödsfall ombord på ett kryssningsfartyg i Istanbul. Det var en av våra killar ombord på ’Golden Sky’, Zach Raymond.”

”Han ledde väl gruppen vi hade på det fartyget, va?”

”Ja, det stämmer.”

”Vet du några detaljer?” frågade Cooper.

”Tydligen föll han från en balkong vid fartygets ljusgård och dog omedelbart.”

”Det var alltså en olycka.”

”Ja, de säger det på nyheterna, men jag tror inte på det. Det vore för mycket av en slump att just vår teamledare dog.”

”Du tror alltså att de som låg bakom bortrövandet av Kyle Hanley också har folk ombord på ’Golden Sky’?” sa Severance med hånfull röst. ”Det är ju löjligt. Varför skulle man göra den kopplingen?”

”Det kommer mer. Jag har just fått ett meddelande från vårt team i Filippinerna. De säger att det kom två män till den övergivna virusfabriken och de upptäckte de gamla japanska tunnlarna. De två männen begravdes därinne efter en explosion, men bara det faktum att de var där är ju bekymmersamt.”

Severance lutade hakan mot fingertopparna. ”Om nån grävde lite skulle de upptäcka att vi har en anläggning i Filippinerna. Jag vet inte hur de kunde känna till det övergivna japanska tunnelsystemet. De kanske grävde lite mer än så. Hur det än ligger till så spelar det ingen roll, för de är döda och vi lämnade inget efter oss som kan rikta misstankarna mot oss.”

”Jag tycker inte om det här, Thom”, sa Cooper och böjde sig fram. ”Det är för mycket som står på spel för att vi ska riskera att bli avslöjade nu, och jag tror inte på slumpen. Jag skulle inte vara orolig om det bara hade varit fritagningsförsöket av Kyle Hanley. Men nu är det två separata händelser: intrånget i Filippinerna och Zach Raymonds död. Det är nån som är oss på spåren.”

”I så fall skulle FBI ha gjort en räd mot vårt huvudkontor i Kalifornien vid det här laget och satt tillräckligt mycket press på Athen för att Grekland skulle ha gjort samma sak.”

Responsivismens grundare hade inga motargument.

”Tänk om det är företaget som Hanley anlitade för att få sin son tillbaka?” föreslog Kovac. ”De kanske fortfarande jobbar enligt sina ursprungliga instruktioner och försöker hitta ett sätt att rädda både pojken och hans far.”

Cooper instämde genast i det förslaget. ”Det verkar helt rimligt.”

”Du tror alltså inte att de vet nåt om våra planer?” sa Severance.

”Det mest troliga är att de inte gör det”, svarade Kovac. ”Men om de hade tid att förhöra Zach Raymond, så skulle räden som Thom nämnde vara under full planering nu.”

”Har du några förslag?”

”Ja. Jag måste ta mig till ’Golden Sky’ för att försäkra mig om att viruset inte blir upptäckt. Om det har blivit det och överlämnas till myndigheterna, skulle det ge dem ett stort försprång när det gäller att utveckla ett botemedel innan symtomen börjar synas. Jag skulle också föreslå att man inför ett totalt kommunikationsstopp ombord på fartyget. Inga passagerare borde få tillåtelse att använda internet eller ringa från radiotelefonen. På det sättet kan agenterna ombord inte kontakta sina chefer.”

”Vart är fartyget på väg nu?”

”Det är på väg från Istanbul till Heraklion på Kreta. Jag skulle lätt kunna möta fartyget när det går genom den grekiska arkipelagen.”

Det var inte många utanför organisationen som kände till att ägaren till Golden Lines, rederiet som ägde ”Golden Sky” och hennes förlista systerfartyg ”Golden Dawn”, var responsivist. Han hade anslutit sig till rörelsen eftersom han och hans fru inte kunde få barn, och Lydell Coopers läror hade fått dem att acceptera detta faktum och till och med glädjas åt det. Trots att skeppsredaren hade gjort betydande donationer och lät dem använda fartygen för sina retreater till ett kraftigt rabatterat pris, så tillhörde han inte den inre kretsen som hade tänkt ut planen på att använda kryssningsfartygen för att sprida det modifierade viruset.

”Ni kan ringa chefen för rederiet”, fortsatte Kovac, ”och förklaraatt samma grupp som attackerade ’Dawn’ kanske planerar nåt liknande på ’Golden Sky’. Låt mig gå ombord och håll fartyget kvar ute till havs tills viruset har släppts ut. På det sättet kan de inte varna nån även om de upptäcker det.”

”Om så är fallet kommer han att vilja avblåsa hela kryssningen.”

”Fråga om han inte kan göra oss en tjänst då. Det finns femtio responsivister ombord på fartyget, och de deltar i en retreat till havs. De flesta av dem har ingen aning om vad som är på gång. Men det betyder att jag skulle ha många till min hjälp för att leta efter nån som uppför sig misstänkt.”

Severance såg på Lydell Cooper. Den före detta forskaren hade kanske de många plastikoperationerna att tacka för sitt ungdomliga utseende, men elden som brann i ögonen var hans egen.

”Thom”, sa Cooper, ”mänskligheten står vid randen av en katastrof. Det finns för många munnar att mätta och naturresurserna håller på att ta slut i allt snabbare takt. Både du och jag vet att det här är det enda humana sättet att förhindra att fem tusen års civilisation rasar samman. Och det var i den allra första början av denna civilisation som vi hittade räddningen. Det här är rätt och rättfärdigt och vi måste göra allt som står i vår makt för att genomföra det.”

”Jag tycker inte om att avvika från vår plan, men jag tror att mr Kovac har rätt. På nåt sätt har nån fått reda på nånting. Jag är medveten om att det låter vagt men vi har inte råd att ta några chanser nu. Vi är helt enkelt för nära. Det handlar om dagar snarare än veckor. Om de har folk ombord på ’Golden Sky’ som söker efter viruset så kommer de att kunna meddela sjöfartsmyndigheterna om hur smittan ska spridas, och då kommer allt vårt arbete att ha varit förgäves.”

Severance nickade. ”Ja, du har naturligtvis rätt. Jag tror kanske att det är lite hybris från min sida att tro att vi skulle vara så gott som osårbara. Zelimir, jag talar med rederiet. Gör de arrangemang du behöver och ta med dig den personal och den utrustning som du tror behövs. Jag är säker på att kaptenen förstår att han bör samarbeta fullt ut med dig. Kom ihåg en sak: viruset får under inga omständigheter lämna fartyget. Gör vad som krävs för att säkerställa det. Är det uppfattat?”

”Ja, det är uppfattat. Jag gör vad som krävs.”

”Känner ni det inte?” frågade Cooper. De båda andra såg frågande på honom. ”Vi slåss mot de mörka krafterna från utsidan av vårt dimensionella membran. I tusentals år har de format människan till att bli den självdestruktiva varelse hon är i dag. Dessa krafter har drivit mänskligheten till en punkt där man är redo att utplåna sig själv. Men nu kämpar vi emot och tar kontroll över våra öden igen. Jag känner det. Jag känner deras besvikelse över att vi inte böjer oss för deras vilja, utan börjar skapa vår egen väg.

När vi lyckas kommer deras grepp om oss att upphöra. Vi kommer att blomstra i en ny värld där de inte längre kan angripa oss. Vi kastar av oss vårt osynliga ok från det slaveri som de flesta människor inte ens vet att vi lider under. Men lidit har vi. De har gjort oss oförmögna att stå emot våra mest grundläggande instinkter — och se vart det har fört oss. Krig, svält, nöd. Det var deras omärkliga kontroll som spänner över flera generationer som gav oss detta.

Det var inte förrän jag slutligen insåg att inget rationellt samhälle skulle välja att leva som vi gör som jag förstod att det inte är vi som har kontrollen, utan att vi påverkas av nåt utanför universum. De har härskat över våra tankar och lett oss mot undergången av anledningar som inte ens jag förstår. Jag var den förste att bli medveten om detta, och meningsfränder som ni har också kommit till insikt om att världen inte skulle se ut på det här sättet om det inte fanns krafter som var emot oss.

Deras styre närmar sig sitt slut. De kommer inte att ha nån talan i det som kommer härnäst i vår samhällsutveckling, för vi ska se till att alla förstår vilka de är och vad de har gjort. Åh, mina herrar, ni anar inte hur upphetsad jag är. Ett stort uppvaknande väntar och vi kommer att stå enade och njuta av det.”

Kovac hade alltid känt en viss olust inför den del av dr Coopers läror som sa att vi styrs av ett väsen från en annan dimension. Men han förstod de kalla siffrorna när det gällde överbefolkning och krympande resurser, så han sa ingenting. Det räckte för honom att vara delaktig i att rädda mänskligheten från sig själv. Och just nu var han mer intresserad av att jaga eventuella fiender ombord på ”Golden Sky” än av något stort uppvaknande.

Kapitel 29

Juan Cabrillo satt på sin vanliga plats i kommunikationscentralen och lyssnade uppmärksamt på Hali Kasims presentation. Eddie Seng höll sig längst bak i rummet tillsammans med Linc, Mike Trono och Jerry Pulaski. Med hjälp av Eric Stone hade Hali gjort en mirakulös insats.

”Medan Max höll på att sända tog jag kontakt med några radioamatörer som jag känner och bad dem gå in på Max frekvens. Jag bad dem också ställa in sina klockor efter den klocka som styr våra gps-satelliter, så att vi skulle vara hundraprocentigt synkroniserade. Allteftersom bokstäverna kom fram bad jag dem skriva ner den exakta tiden när de tog emot dem. Nu rör sig radiovågorna med olika hastighet genom olika medier, så det krävdes vissa extrapoleringar. Det var här Eric kom in i bilden. Han räknade ut de här avvikelserna så att vi fick fram ett tydligt förhållande mellan tid och distans. Och på det sättet kunde vi med hjälp av triangelmätning få fram sändarens position.”

Han knappade på datorn och en bild av en karg ö dök upp på den stora bildskärmen. Ön var formad som en droppe omringad av klippor, med undantag för en ogästvänlig, stenig strand på den sydligaste delen. Marken var ganska kuperad, och det fanns nästan ingen växtlighet förutom ett par gräsbevuxna fläckar och några knotiga träd som hade böjts av den ständiga blåsten. Enligt skalan längst ner på bilden var ön cirka tretton kilometer lång och tre kilometer bred på det bredaste stället.

”Det här är ön Eos. Den ligger sex kilometer utanför Turkiets kust, i Mandalaybukten. Greker och turkar har slagits om den i flera decennier, fast utifrån det vi har hittat förstår jag inte varför. Geologiskt sett är ön intressant eftersom den är ett stycke prekambrisk berggrund i en annars aktiv vulkanisk zon, men den är praktiskt taget obeboelig. Den här bilden är fyra år gammal.”

Juan kände hur hans kropp vibrerade av energi när han fick se bilden av platsen där Max hölls fången. Det krävdes en enorm ansträngning för att inte beordra ”Oregon” att åka dit i högsta fart och gå till anfall med alla tillgängliga vapen.

Hali tog upp en annan bild av ön på skärmen. ”Det här var Eos förra året.”

Nära den sydligaste delen av ön stod ett tiotal stora gulmålade grävmaskiner samlade. Man hade grävt ut ett jättelikt hål och man hade anlagt en cementblandningsanläggning. Man hade också förlängt en pir från stranden och det gick även en väg upp till arbetsplatsen.

”Arbetet utfördes av ett italienskt byggföretag och betalades via en schweizisk bank, även om det inte råder nån större tvekan om vem som låg bakom. De turkiska myndigheterna fick uppgifter om att det skulle bli den största filminspelningsplats som nånsin hade byggts.”

Dags för nästa bild. ”Det här visar samma plats några månader senare. Som ni ser har de byggt betongkonstruktioner inuti det utgrävda hålet.”

”Om man använder grävmaskinerna som jämförelseobjekt får man fram att anläggningen upptar en yta på närmare fem tusen kvadratmeter”, tillade Eric. ”Och vid den här tidpunkten fanns det tre våningar.”

Hali fortsatte sin berättelse. ”När bygget hade pågått i åtta månader sa bluffilmbolaget att de hade fått slut på pengar och tänkte överge projektet. Enligt det ursprungliga kontraktet med turkarna var det meningen att de skulle återställa ön i sitt ursprungliga skick. Så det var mer eller mindre vad de gjorde.”

Han tog upp en tredje bild på den stora skärmen. Där syntes inga spår efter den enorma utgrävningen. Det såg ut som om inget någonsin hade hänt. Allt material som hade grävts upp hade lagtstillbaka igen och ytan var omformad för att se ut som natursten. Det enda som återstod var piren och en makadamväg som inte verkade leda någonstans.

”Den här bilden är från den officiella turkiska rapporten om miljöpåverkan”, fortsatte Hali. ”Man kan misstänka att det förekom en del mutor och att rapporten har vinklats för att visa att Eos återställdes i sitt ursprungliga skick.”

”Var är ELF-antennen?” frågade Juan.

”Begravd under den underjordiska bunkern”, svarade Eric. ”Max var mycket tydlig när han sa i sitt meddelande att vi borde atombomba den. Annars hade han väl sagt att vi skulle bomba den.”

”Jag hade gärna velat konsultera Mark om det här, men jag gjorde en snabb datorsimulering och om de göt betong i fem eller sex månader och sen la fyllnadsmassor ovanpå det, så krävs det antagligen en tvåkilotonsladdning för att förstöra anläggningen.”

”Varför inte en av amerikanska flygvapnets bunkerbomber?” frågade Juan slagfärdigt.

”Det skulle funka bra om vi fick in en direktträff på antingen antennen eller strömgeneratorerna. Men om man ser det från en rent praktisk synvinkel — hur skulle vi kunna lägga vantarna på en sån?”

Eric uppfattade sällan sarkasmer. ”Ja, det är väl inte svårare än att få tag på två tusen ton TNT”, fräste Juan tillbaka och ångrade omedelbart sin skarpa ton. ”Förlåt.” Han brukade aldrig låta sin frustration gå ut över medarbetarna.

”En kommandoräd verkar vara det enda raka”, sa Eddie och kom fram från sin plats längst bak i rummet. ”Vi skulle kunna gå i land på stranden där, på sydligaste delen av ön, eller försöka klättra uppför klipporna.”

”Chansen att lyckas är statistiskt sett noll”, svarade Eric. ”Ingången till bunkern är sannolikt hårdbevakad och lätt att stänga igen. Vid det första tecknet på en attack drar man in den yttre försvarslinjen, och bygger i stället upp flera barrikader efter varandra inne i bunkern.”

”Då får vi väl hitta en bakdörr, då”, sa Juan. ”Det måste finnas luftintag till ventilationssystemet, liksom ventiler till utsläppen från deras kraftstation.”

”Jag tror att de finns under piren.” Eric nickade åt Hali, som återigen tog upp den första bilden av bygget på skärmen. ”Titta noga när de fortfarande arbetar med vägen.”

Hali zoomade in en maskin som var i färd med att lägga asfalt. Precis ovanför den höll några vägskrapor på att släta till marken, medan man längre bort såg hur ett par hjullastare öste ner jord i ett djupt dike.

”De grävde ett dike under den framtida vägen för att kunna lägga ner ventilationsrören och sen la de asfalt över. Vi måste emellertid utgå ifrån att luftintagen och ventilerna är välbevakade och att anläggningen sluter sig inom sitt skal vid första tecken på en attack. En kommandostyrka skulle möjligen kunna ta sig in i rören, men när de väl är inne skulle de vara fast.”

Juan kastade en blick på Eddie för att få höra hans uppfattning om Stones hårda bedömning.

”Ett felsteg och vi skulle vara som måltavlor på en skjutbana”, sa Seng. ”Och även om vi tog oss in skulle vi vara tvungna att skära oss ut från rören med skärbrännare utan att veta vem eller vad som väntade på oss.”

”Okej, ge mig ett annat alternativ”, sa Juan.

”Ursäkta mig, ordföranden, men Eric har rätt. Utan att veta hur anläggningen är uppbyggd — med säkerhetssystem, antal vakter och ungefär hundra andra saker — kan vi inte ta oss in.”

”För två veckor sen stal vi ett par rakettorpeder från den iranska flottan. Då kan det väl inte vara omöjligt att få ut Max därifrån.”

”Om du ursäktar att jag säger det” — Erics röst var tveksam men bestämd — ”men vi borde i första hand fokusera på att tysta den där sändaren snarare än att rädda Max. Om attacken är koordinerad med hjälp av en ELF-signal till kryssningsfartyg spridda över hela världen, då borde vårt främsta mål vara att förstöra den.”

En spänd tystnad sänkte sig över rummet.

”Har du nåt förslag?” frågade Juan med stel och formell röst.

”Ja, det har jag faktiskt. Det kallas Stalins knytnäve.”

Kodnamnet fick Juan att rycka till i stolen. ”Hur kan du känna till det?”

”Jag läste igen transkriptionerna från vår avlyssning av Ivan Kerikov och Ibn al-Asim.”

De transkriptionerna fanns i Juans dator, men han hade inte haft tid att ögna igenom dem och än mindre att läsa dem i sin helhet. Hur som helst — det ansåg han vara CIA.s område. De hade blivit anlitade för att tjuvlyssna, inte för att gå igenom informationen.

”Kerikov nämnde att han hade tillgång till nåt som kallades Stalins knytnäve. När han tog upp det gjorde jag lite efterforskningar. Känner du till det?”

”Varför tror du inte att det funkar?” frågade Juan med ett självbelåtet leende.

”Kan vi också få veta vad det handlar om?” hojtade Linc.

Eric knappade på datorn och fick upp en ritad bild av en satellit som inte liknade någonting annat som hade kretsat runt jorden. Satellitens kropp utgjordes av en lång cylinder, och runt den satt fem cylindriska behållare som var över tio meter långa. Ingen behövde se hammaren och skäran på ena sidan för att förstå att den var rysk. Själva ritningen hade den där typiska sovjetstilen som var både pompös och amatörmässig på samma gång.

”Trots att dess riktiga kodnamn var Novemberhimmel, kallades den nästan uteslutande för Stalins knytnäve”, började Eric. ”Den skickades upp 1989 under en av de varmaste töperioderna under kalla kriget, och det var helt i strid med alla nedrustningsavtal.”

”Det är ju toppen”, mumlade Linc, ”men vad i helsike är det?”

”Stalins knytnäve är en sorts ballistisk projektil. Teorin är ofattbart enkel. Inuti de där tuberna finns det tungstensstänger som väger åtta hundra kilo styck. När de skjuts i väg faller de genom atmosfären och träffar det de är riktade mot. När de kommer med en hastighet av tjugoniotusen kilometer i timmen, multiplicerat med massan, träffar de sitt mål med samma rörelseeneregi som en atombomb, med den skillnaden att det inte blir nåt radioaktivt nedfall. Och försvarets reaktionstid på ett sånt vapen reduceras till hälften eftersom det inte finns nån uppstigningsfas som det gör med en konventionell ballistisk missil. Man kan möjligen se ett brinnande föremål på himlen ett ögonblick, men mer är det inte. Ingen förvarning och ingen möjlighet att komma undan.”

”Sovjetunionen hade tänkt det som ett förstaslagsvapen”, tillade Juan. ”Tanken var att attackera flera stora städer i Väst som låglängs samma längdaxel och skylla på en abnorm meteoritsvärm. Eftersom det inte blev nåt radioaktivt nedfall och själva stängerna förintades vid kollisionen skulle det vara omöjligt att påstå att det inte var det. De hade till och med astronomer redo att visa manipulerade fotografier av meteoriterna sekunderna innan de kom in i atmosfären. Medan västvärlden hämtade andan efter att ha förlorat fem större städer, tänkte Sovjet att de skulle kunna rulla in över gränsen och Europa skulle vara deras.”

”Hur vet du att det inte funkade?” frågade Eric Juan.

”Ett av mina första hemliga uppdrag för CIA var att infiltrera Bajkonur-kosmodromen, där man skulle skjuta upp ett sånt här vapen med hjälp av en Energiaraket, och göra vapnet obrukbart. Jag gjorde så att satelliten inte kunde ta emot nån signal från marken på grund av jordens magnetfält. Den reagerar bara om ordern kommer från en punkt ovanför atmosfären.”

”Varför inte bara spränga den på plattan?”

”Det var ett bemannat uppdrag. Två kosmonauter följde med upp för att manuellt placera ut dess solpaneler. Det hade gått tre dar av uppdraget innan de upptäckte att fågeln var saboterad.”

”Kunde de inte bara skicka en extra stark signal från marken?” frågade Hali.

”Då hade det blivit kortslutning.”

”Men kunde de inte ha skickat en signal från sin rymdstation Mir?”

”De visste att de var avslöjade, så de lät den sväva vidare däruppe i sin omloppsbana.”

”Tror du att den fortfarande fungerar?” frågade Eric.

”Om den inte har träffats av rymdskrot, så borde den fungera alldeles utmärkt.” Cabrillo började gilla idén. ”Okej, smartskalle, du har hittat ett alternativ till en atombomb. Hur föreslår du att vi ska få ut en sändare hundra kilometer i rymden så att vi kan styra satelliten?”

”Om du kan skaffa koderna från Ivan Kerikov” — Stone knappade på datorn och fick upp en ny bild — ”så kan jag skicka upp dem med hjälp av den här.”

Juan och de andra stirrade med gapande munnar när de insågdet djärva i planen. Till slut återfick Juan talförmågan. ”Så gör vi, Eric. Jag ringer Overholt för att ordna transport åt dig. Eddie och Linc, ni tänker ut en plan för att få tag i de där koderna från den ryske vapenhandlaren i natt. Sen lämnar vi hamnen.”

”Vill du fortfarande sätta kurs mot Eos?” frågade Eddie.

”Jag tänker inte överge Max.”

Kapitel 30

När Juan såg sig själv i spegeln kunde han inte avgöra var hans eget ansikte slutade och Kevin Nixons makeup började. Han kastade en blick på de förstorade bilderna som Kevin hade tejpat upp på spegeln som vägledning och sedan såg han på sitt eget ansikte igen. De såg exakt likadana ut. Peruken han hade på sig hade precis samma färg och frisyren var också likadan.

”Kevin, du har överträffat dig själv”, sa Juan och tog av sig papperskragen som Kevin hade fäst om halsen på honom för att skydda frackskjortan.

”Att få dig att se ut som den arabiske terroristen Ibn al-Asim var väl ingenting. Om du hade bett mig att få dig att se ut som en av deras brudar, då hade man kunnat snacka om mirakel.”

Juan knöt med van hand sin fluga och satte på sig en vit frack. Även om de flesta ser bra ut i frack så lyckades Cabrillo bära upp den med extra mycket stil, trots stoppningen runt magen som skulle ge honom samma rondör som al-Asim. Det gjorde inte saken sämre att deras bevakning hade visat att terroristfinansiären gärna bar Armani. Juan hade ett platt hölster längst ner vid ryggraden till sitt favoritvapen — automatpistolen av märket Fabrique Nationale, Five-seveN.

”Du ser ut som James Bond med kulmage”, sa Mike Trono som satt i andra änden av Kevins överbelamrade arbetsrum.

I en perfekt imitation av Sean Connerys snobbiga engelska svarade Juan: ”Vaktmästarna ska synas men inte höras.”

Mike Trono och Jerry Pulaski hade på sig likadana uniformer som vaktmästarna på det världsberömda Casino de Monte Carlo efter att de hade fått veta hur de såg ut under en hastig rekognosceringstur under eftermiddagen. Kevin och hans personal hade hundratals uniformer, alltifrån ryska generaler och trafikpoliser i New Delhi till djurparksarbetare i Paris, så det tog dem bara några minuter att förvandla en standarddräkt till exakt det de ville ha.

Mike och Jerry drog på en stor soptunna på hjul och en rullande skurhink samt en plastskylt med varningen HALT GOLV.

Chefsstewarden dök upp i dörröppningen, tyst och diskret som vanligt. Han hade på sig ett välstruket vitt förkläde över kostymen. Det pågick en het debatt bland besättningen om huruvida han bytte förkläde innan han lämnade kabyssen eller helt enkelt aldrig spillde. Oddsen var med stor marginal för det senare alternativet. Han höll en förseglad plastburk i ena handen som om den hade innehållit levande ormar och han hade en djup rynka i pannan.

”För tusan hakar, Maurice”, retades Juan, ”det är ju inte äkta vara.”

”Kapten, det är jag som har gjort det, så det är äkta nog.”

”Vi kan väl kolla.”

Maurice ställde ner burken på Kevins makeupbord och tog ett steg bakåt medan han envist vägrade öppna locket. Juan tog av det och vände sig genast bort. ”Hoppsan! Var du tvungen att göra lukten så kraftig?”

”Ni bad mig göra fejkad spya. Jag behandlade det som jag skulle göra vilken annan rätt som helst. Då är lukten lika viktig som synintrycket och konsistensen.”

”Det luktar lite som den där fiskrätten du lagade till Jannike”, skojade Mike och satte dit locket igen och ställde burken i sin skurhink.

Maurice gav honom en blick som om han varit en rektor som läxade upp en besvärlig elev. ”Mr Trono, om ni vill ha nåt annat än vatten och bröd under överskådlig framtid så skulle jag be om ursäkt.”

”Förlåt, jag gillade den där rätten”, sa Mike och retirerade så snabbt han kunde. Ingen ombord på ”Oregon” tog lätt på Maurices hot. ”Vad är det i det där?”

”Basen är ärtsoppa, och resten av receptet är en branschhemlighet.”

Juan tittade lite frågande på honom. ”Har du gjort det här förut?”

”Åh, det var en gång i min ungdom när jag skulle narras med den otrevlige kaptenen på en jagare där jag tjänstgjorde. Den självgode jäkeln skröt alltid om sin plåtmage, så under en inspektion hällde vi lite av det här hopkoket i hans privata toa, ögonblicket innan en amiral på besök använde den. Sen kallades han Spyan under resten av sin karriär.”

Allihop skrattade mer än historien förtjänade, men det var ett sätt att lätta på spänningen. Känslorna låg alltid precis under ytan före en operation, så alla möjligheter att få lufta dem mottogs med tacksamhet.

”Var det allt, kapten?”

”Ja, Maurice. Tack.”

”Varsågod.” Han gick bugande ut ur rummet och passerade dr Huxley som var på väg till Magiverkstan.

Männen stämde upp i en kör av rop och busvisslingar. Hux hade på sig en magentafärgad sidenklänning utan axelband som smet åt om hennes kurvor som en extra hud. Hennes hår hade förvandlats från den vanliga hästsvansen till en elegant frisyr av lockar och korskruvar. Makeupen framhävde hennes ögon och mun och gav hyn en välmående lyster.

”Här har du”, sa hon och gav Cabrillo ett tunt läderetui. Han fällde upp locket och fann tre sprutor i skyddande fack. ”Injicera det här i en ven så är det nattinatti inom femton sekunder.”

”Och pillren?” frågade Juan.

Hon tog upp en vanlig medicinburk ur sin matchande lilla handväska och skakade ut två kapslar. ”Om al-Asim har problem med njurarna kommer han att hamna på sjukhus innan han behöver gå på toaletten.”

”Hur lång tid tar det innan de verkar?”

”Tio minuter, kanske en kvart.”

”Är du säker på att han inte kommer att känna smaken?”

Hux himlade med ögonen. De hade redan gått igenom det här tre gånger. ”De är helt omöjliga att upptäcka.” Hon visade honomockså att hon hade sitt pass. Eftersom de infödda monegaskerna inte var välkomna på kasinot kollades identiteten vid entrén.

”Har alla telefoner?” frågade Juan. I stället för att dra uppmärksamheten till sig med hörsnäckor och mikrofoner på kavajslaget skulle de använda walkie-talkie-läget på sina mobiltelefoner när de kommunicerade. När alla nickade sa han: ”Okej, nu går vi i land och fixar det här.”

Casino de Monte Carlo, som är ritat av den berömde arkitekten Charles Garnier — mannen bakom det välkända operahuset i Paris — är inget mindre än en katedral tillägnad spelandet. Det byggdes i den överdådiga Napoleon III-stil som Garnier skapade, med vackra fontäner vid entrén, två karakteristiska torn och ett ärgat koppartak. Den eleganta atriumgården kantas av tjugoåtta onyxpelare och varje rum pryds av marmor och målade glasfönster. När Juan kom dit stod det tre Ferrari och ett par Bentley uppställda under halvtaket. Gästerna som strömmade in tillhörde samhällets grädda. Männen var uteslutande klädda i smoking medan kvinnorna såg ut som juveler i sina klänningar och kreationer.

Juan drog upp manschetten för att kolla klockan. Kerikov och al-Asim kom aldrig före tio, så han var en halvtimme för tidig. Gott om tid för att hitta en diskret plats att fördriva tiden på. Det skulle inte gå för sig att al-Asim stötte ihop med sin dubbelgångare på andra sidan roulettbordet.

Hans telefon ringde.

”Ordföranden, Ski och jag är på våra platser”, rapporterade Mike Trono.

”Några problem?”

”Klädda som vaktmästare är vi så gott som osynliga.”

”Var är ni just nu?”

”Precis innanför lastbryggan. Vi håller oss sysselsatta med att städa upp ett par flaskor matlagningsolja som Ski råkade spilla ut med flit.”

”Okej, stanna där och vänta på signal från mig.”

Cabrillo visade upp sitt pass och betalade inträdesavgiften. Folkmassan rörde sig åt höger, mot de eleganta spelrummen, så Juanföljde med strömmen. Han drog sig långsamt uppför trappan till en bar, beställde en martini som han inte hade för avsikt att dricka men som han tyckte verkade lämplig med tanke på omgivningen och hittade ett mörkt hörn där han kunde vänta.

Hux ringde kort därefter för att meddela att hon också hade kommit och befann sig i Salon de l’Europe, kasinots största spelsalong.

Medan Juan väntade funderade han på hur han skulle kunna rädda Max innan de jämnade Eos med marken med hjälp av den ballistiska projektilen. Det rådde ingen tvekan om att de skulle fullfölja attacken mot ön även om de inte fick ut Max. Insatserna var för höga och det skulle även Max hålla med om.

Han önskade att det funnits något sätt att kommunicera tillbaka till Hanley med hjälp av ELF-utrustningen, men det var en sändare, inte en mottagare. Juan gick igenom ett tiotal idéer, vände och vred på dem i tankarna men avfärdade i slutändan allihop som illa genomtänkta.

”De är här”, sa Julia i telefon efter att han hade suttit i baren i tio minuter. ”De är på väg mot ett bord med chemin de fer ”

”Låt dem komma till rätta och ta ett par drinkar först.”

Nere i kasinot delade Julia sin tid mellan roulettbordet och deras offer. Hennes hög med marker minskade och ökade allteftersom tiden gick, medan Ibn al-Asim, som satt i andra änden av rummet, var inne på sin tredje drink.

Hon tyckte det var smått ironiskt att han var villig att finansiera vapen till fundamentalistiska muslimska terrorgrupper samtidigt som han bröt mot en av de mest kända muslimska lagarna genom att dricka alkohol. Hon misstänkte att han såg sig själv som en takfir, en sann troende inom islam som struntade i dess lärosatser för att kunna infiltrera det västerländska samhället. Självklart hade han kunnat göra det enbart genom att undvika traditionella kläder och att inte ståta med ett stort skägg. Att dricka och jaga efter kvinnor var inte nödvändigt. Det var bara saker som han uppenbarligen uppskattade.

”Jag tror det är dags, Juan”, sa hon i telefonen medan hon låtsades kolla ett sms.

”Okej. Kör. Mike, gör dig redo för operation V.”

Julia väntade tills roulettkulan trillade ner i fack nummer sex och croupieren rakade ihop förlorarnas marker, inklusive hennes, innan hon slängde åt honom hans dricks och samlade ihop resten av sin hög. Hon tog upp de två tabletterna ur handväskan och började gå genom rummet. Några män kastade blickar efter henne när hon gick förbi, men nästan alla var koncentrerade på sitt spel.

Det fanns inga tomma platser vid bordet där Kerikov och al-Asim spelade, så Julia höll sig lite i bakgrunden och väntade på sin chans. När ryssen vann ovanligt mycket böjde sig Julia fram mot honom och viskade i hans öra: ”Grattis.” Han ryckte till först, men sedan log han när han såg hur Hux såg ut.

Hon gjorde det igen när en annan spelare vann stort, och plötsligt var hon inte längre en främling utan en i spelgänget. Sedan la hon en liten insats på den andre spelarens trave, så att om han vann skulle hon också göra det.

När han inte vann bad han om ursäkt, men Julia bara ryckte på axlarna som för att säga att det inte var så farligt.

Sedan tecknade hon åt al-Asim och frågade honom utan ord om hon kunde lägga sina marker tillsammans med hans. Han nickade och när hon sträckte sig över bordet, satte hon ner handen bredvid hans glas för att hålla balansen. När hon rätade på ryggen var hon nära att välta ut hans glas. Hon fick tag i det precis innan innehållet rann ut, la i de två tabletterna och ställde tillbaka glaset på underlägget.

Tabletterna var en homeopatisk sammansättning som villkorligt dömda narkomaner använde för att rensa kroppen från droger före ett test för att slippa hamna i fängelse. Julia hade studerat medlet och upptäckt att det egentligen inte fungerade, men det hade en bieffekt som gjorde att folk blev mycket kissnödiga. Genom att dopa al-Asim kunde de få honom att gå till kasinots toalett enligt deras schema i stället för på sina egna villkor.

al-Asim anade inte oråd. Han spelade ut sina kort och vann och log varglikt när han gav Julia hennes vinst.

”Merci, monsieur ”, sa hon. Hon spelade ytterligare en gång tillsammans med en annan spelare, förlorade och drog sig bort från bordet. När hon gick ut från spelsalongen och tillbaka till atriumgården med sitt höga tak ringde hon till Cabrillo för att tala om att det var avklarat.

”Okej, leta reda på ett ställe där du kan ha uppsikt över honom när han går på toaletten och ta dig sen tillbaka till marinan”, beordrade Juan när han gick mot toaletten som låg närmast Salon d’Europe. ”Mike, du och Ski intar era platser.”

”Vi är på väg.”

Alldeles i närheten av toaletterna fanns en dörr som ledde till byggnadens köksregioner, så att gästerna inte skulle behöva besväras med att se vaktmästarna eller serveringspersonalen när de hämtade besökarnas drinkar. Juan dröjde sig kvar i närheten av dörren bara några sekunder innan den öppnades på glänt och Mike gav honom burken med fuskspya. Juan lät ytterligare ett par minuter ticka förbi för att ge drogen tid att verka innan han gick in på toaletten.

Precis som allt annat på kasinot gick toaletten i marmor och guld. När Cabrillo kom in stod en man och tvättade händerna, men han gick innan Juan ens hade kommit fram till båsen. Eftersom det inte fanns någon som skulle höra hans uppvisning behövde han inte spela illamående. Han hällde bara ut den vidriga sörjan på golvet och drog sig tillbaka till ett bås.

Redan första gästen som kom in på toaletten kallade på personalen. Juan förstod inte särskilt mycket franska, men den anställdes lugnande tonfall tydde på att han genast skulle kalla dit någon. Han kunde se framför sig hur mannen gick i väg för att säga till vaktmästarna, bara för att upptäcka att det redan fanns två vaktmästare i korridoren, som om de redan hört vad som hade hänt.

Toalettdörren öppnades igen och Juan hörde den stora soptunnans hjul gnissla när de sköt in den.

”Hallå, grabbar”, sa han och kom ut från båset.

”Varför får vi alltid de mest glamorösa jobben?” sa Mike.

”För att ni vet hur man får ett golv att blänka.”

Dörren öppnades igen. Ski fanns på plats för att köra bort gästen med en urskuldande nick mot sörjan som moppades upp från golvet.

”Han har just rest sig från bordet”, informerade Julia Cabrillo. ”Han blir näste man som kommer in på toaletten.”

”Uppfattat. Vi ses senare.” Juan återvände in i båset.

När dörren öppnades lät Ski al-Asim komma in på toaletten. Araben gjorde en grimas åt lukten, men hans behov var starkare än hans äckelkänslor och han formligen rusade fram till en urinoar.

Cabrillo lät honom bli klar innan han smög fram mot honom bakifrån. al-Asim kände hans närvaro i sista sekunden och vände sig om. Han spärrade upp ögonen när han fick se sin dubbelgångare, men innan han hunnit fatta vad som hände stack Juan sprutan i nacken på honom och tryckte in kolven. al-Asim gjorde en ansats att skrika, så Juan satte handen för munnen på honom och höll fast honom tills han sjönk ihop medvetslös.

Ski hindrade ännu en gäst från att komma in, medan Juan och Trono stoppade ner den saudiske finansmannen i soptunnan.

Juan bytte ut sin egen klocka mot det eleganta Movadouret som al-Asim hade på sig och han tog även på sig den stora ringen.

”Jag borde vara klar med Kerikov innan han vaknar upp”, sa Juan och tittade sig i spegeln. ”Lämna honom bara nånstans där de inte hittar honom på ett par timmar och ta er tillbaka till ’Oregon’ tillsammans med Julia. ”

”Det finns en städskrubb nära lastbryggan. Vid den här tiden på dygnet är det ingen som går in där.” Mike avslutade arbetet med att torka rent golvet och stoppade moppen i hinken.

”Vi ses senare.”

Juan gick tillbaka till chemin de fer -bordet där Kerikov delade ut kort.

”Är allt som det ska, min vän?” frågade ryssen på engelska — det enda språk han och araben hade gemensamt.

”Lite problem med magen, Ivan. Men det är inget att bry sig om.” Cabrillo hade lyssnat på flera timmars inspelade samtal mellan de två männen och visste vilken ton de hade till varandra. Vapenhandlaren hade inte tittat konstigt på honom en enda gång. Förklädnaden fungerade perfekt.

De spelade i ytterligare fyrtiofem minuter och Juan låtsades att han började må sämre, vilket märktes på hans spel. Han satsade oförsiktigt och förlorade nästan hälften av al-Asims femtio tusen dollar i marker.

”Ivan, jag beklagar”, sa han och höll sig med handen för magen. ”Jag tror att jag måste återvända till båten.”

”Behöver du en doktor?”

”Nej, så farligt är det inte. Jag behöver bara lägga mig ner en stund.” Juan tackade nej när det var hans tur att dela ut korten och reste sig på ostadiga ben. ”Fortsätt spela du, för all del.”

Det var lite riskabelt att föreslå det, men så skulle al-Asim utan tvekan ha gjort.

Kerikov tycktes överväga möjligheten. Han hade vunnit ungefär trettio tusen dollar och han ville ogärna resa sig nu när han hade turen på sin sida. Å andra sidan, som saker och ting utvecklades med al-Asim kunde han kanske bli en av hans bästa kunder.

”Jag har tagit hand om tillräckligt mycket av deras pengar för i kväll.” Han sköt över korten till den asiatiske mannen på sin vänstra sida. När han reste sig spände smokingjackan över hans breda axlar.

De löste in sina marker och lämnade pengarna på ett konto hos kasinot tills de skulle återvända nästföljande kväll. När de gick genom den utsmyckade atriumgården ringde Kerikov till sin chaufför så att limousinen skulle vara framkörd när de kom ut från kasinot.

Chauffören körde fram till ingången, men satt kvar bakom ratten. Det var Kerikovs livvakt som hoppade ut från framsätet och öppnade bakdörren. Han var minst en decimeter längre än Cabrillo, och han hade mörka ögon som inte såg ut att lita på någon. Han spanade ut över folksamlingen medan Kerikov satte sig i bilen, och sedan spände han ögonen i Juan.

Den första reaktionen borde ha varit att titta bort, och om Cabrillo hade gjort det skulle vakten ha förstått att det var något som inte stämde. Men Juan hade ägnat ett helt liv åt att inte göra det förväntade. I stället för att sänka blicken stirrade han tillbaka lika fientligt och frågade: ”Är det nåt som är på tok?”

Livvaktens ansiktsuttryck mjuknade. ”Njet.”

Juan satte sig i bilen och dörren stängdes om honom. Det var bara en kort bit att köra till marinan. För att slippa prata med ryssen låtsades Juan återigen att magen krånglade, medan limousinen körde den slingrande vägen ner till vattnet.

Kerikov hade en mindre motorbåt från sin yacht ”Matryoshka”som låg och väntade på dem i marinan. Vakten hoppade ur bilen så fort den stannade och gick och öppnade bakdörren.

”Det var ju tur att vi inte slösade bort pengar på några damer i kväll”, sa Kerikov när de gick fram mot den blänkande vita båten som låg förtöjd.

”Jag känner mig alldeles för risig för att tänka på kvinnor just nu. Jag vet inte om jag klarar den här turen ut till din båt.”

Kerikov la sin kraftiga hand på Cabrillos axel. ”Det är bara en liten bit och vattnet i hamnen är kav lugnt. Det kommer att gå alldeles utmärkt.”

Livvakten startade båtmotorn medan privatchauffören hjälpte till med tamparna i fören och aktern. Fem minuter senare närmade de sig ”Matryoshkas” breda akterspegel, där man hade firat ner en teakplattform och en trappa som ledde upp till den enorma yachtens huvuddäck.

”Jag tycker du borde gå raka vägen till din hytt”, sa Kerikov när de steg ombord. En betjänt väntade längst upp i trappan om ryssen skulle behöva något, och Juan såg även två vakter, en uppe på soldäcket bakom bryggan och en annan som patrullerade nära fartygets pool.

Juans team hade bedömt att det krävdes en bemanning på minst arton personer på den stora yachten och omkring tio säkerhetsvakter.

”I själva verket”, sa Juan, ”skulle jag vilja tala med dig inne på ditt kontor.”

”Bara det inte är nåt alltför känsligt?” sa Kerikov genast. Han visste hur lätt det skulle vara att avlyssna hans fartyg så nära land.

”Nej, nej, nej”, sa Juan direkt. ”Det var bara nåt som slog mig i kväll.”

Kerikov gick före genom det luxuösa fartyget. De passerade en matsal med plats för tjugo personer och en biograf med dubbelt så många platser. Den före detta kommunistiske spionen hade sannerligen lagt sig till med alla kapitalismens yttre attribut.

De kom fram till ryssens privata kontor och så fort Kerikov hade stängt dörren bakom dem fick Juan fram sin pistol och tryckte den mot halsen på honom.

”Ett ljud och du är död.” Juan hade spolat sin fejkade arabiska brytning och talade ryska i stället.

Till Kerikovs heder ska sägas att han inte rörde sig. Han hade troligen varit i den omvända situationen tillräckligt många gånger för att veta att han redan skulle ha varit död om angriparen varit ute efter att döda honom.

”Vem är du?”

Juan sa ingenting medan han satte ett par handbojor runt Kerikovs handleder.

”Även om du talar mitt språk så skulle jag gissa att du tillhör CIA, och inte FSB. Jag får gratulera. När jag gjorde mina efterforskningar om Ibn al-Asim så var hans bakgrund helt fläckfri. Ni har verkligen gjort stora ansträngningar för att ge honom ett gott renommé. Ett stort antal tillförlitliga personer försäkrade mig om att allt var i sin ordning med honom.”

”Jag är inte Ibn al-Asim”, sa Juan.

Kerikov hånlog. ”Nej, uppenbarligen inte.”

”Han är kvar på kasinot, i en soptunna nära lastbryggan. Han borde återfå medvetandet inom ett par timmar.”

Kerikovs ögon smalnade när han försökte få grepp om situationen. Juan lät honom sväva i ovisshet ytterligare en stund. ”Såvitt jag har förstått är al-Asim och du gamla rumskompisar från college som har kommit till Monte Carlo för att ha lite kul tillsammans. Och jag bryr mig inte om vad ni två håller på att koka ihop. Jag är här med anledning av en sak du stal från dina före detta arbetsgivare.”

”Jag stal en hel del från dem”, sa Kerikov med stolt röst.

Juan hade gjort så mycket efterforskningar om den ryske vapenhandlaren att han egentligen skulle ha velat sätta en kula i skallen på honom och befria världen från ytterligare ett avskum. Han fick anstränga sig för att inte trycka in avtryckaren.

”Jag vill ha koderna till Stalins knytnäve.”

Det faktum att han själv hade nämnt vapnet helt nyligen för al-Asim undgick inte Kerikov. Han frågade återigen vem Juan var.

”Din mördare om du inte ger mig det jag vill ha.”

”Ni har haft mig under bevakning, va?”

”Min organisation har hållit ett öga på dig under en tid”, saJuan, vilket inte direkt var någon lögn. ”Vi är enbart intresserade av koderna till satelliten med ballistiska projektiler. Ge mig den så kan du och al-Asim fortsätta ostört med era vapenaffärer. Annars dör du i kväll.”

När Juan hade fått den här operationen godkänd av Langston Overholt, hade CIA-mannen insisterat på att det inte på något sätt fick äventyra deras långsiktiga planer på att värva al-Asim.

Cabrillo osäkrade pistolen för att ge tyngd åt sina ord.

Kerikov försökte psyka honom genom att stirra, och han blinkade inte ens när han såg hur Juans finger började stramas åt om avtryckaren.

”Tryck på avtryckaren och mina säkerhetsvakter är här på tjugo sekunder”, varnade Kerikov.

”Min själ är redo att bli martyr”, svarade Juan och dolde sin roll genom att få det att låta som om han var ute på ett religiöst uppdrag. ”Är din?”

Kerikov suckade tungt. ”Gud, vad jag saknar kalla kriget. Du är tjetjen, va?”

”Om det kan lugna det som finns kvar av ditt samvete så är jag inte tjetjen och vapnet kommer inte att användas nånstans inom före detta Sovjetunionen.” Han kunde nästan se hur Kerikov tänkte att vapnet inte skulle användas alls.

”Koderna är inlåsta i kassaskåpet bakom den där tavlan.” Han nickade mot en målning av en naken kvinna som hängde på väggen.

Juan använde pistolkolven för att vrida ut tavlan på det långa gångjärnet ifall den skulle vara försåtminerad. Kassaskåpet var ungefär sextio centimeter i fyrkant och försett med en tiosiffrig elektronisk knappsats. ”Kod?”

”Två-fem, ett-noll, ett-nio-ett-sju.”

Det tog Juan någon sekund att känna igen siffrorna eftersom européerna sätter dagen framför månaden när de anger datum. ”Datumet för den ryska Oktoberrevolutionen. Så lustigt.”

Han slog koden och tvingade Kerikov att stå precis framför kassaskåpet när han vred på handtaget. Juan kände igen modellen på kassaskåpet och visste att om han slog fel kod skulle en chockgranat detonera. Koden var rätt.

Inuti skåpet fanns det sedelbuntar, en pistol som Juan stoppade ner i fickan, och oräkneliga pärmar och mappar.

”Den borde ligga nästan längst ner”, meddelade Kerikov för att få den här prövningen avklarad snabbare.

Juan skummade igenom några av dokumenten medan han letade. Ryssen var inblandad i några ganska smutsiga affärer, bland annat hade han försett Saddam Hussein med vapen före USA:s invasion och han var också involverad i ett triangelbyte med afghanskt opium, ryska vapen och afrikanska blodsdiamanter.

Nära botten låg en mapp märkt ”Novemberhimmel” med kyrilliska bokstäver. Juan bläddrade igenom ett par sidor för att försäkra sig om att det var det han var ute efter. När datorn ombord på ”Oregon” hade översatt det till engelska räknade han med att Eric och Hali skulle förstå den tekniska jargongen.

Han stoppade ner dokumentet i en vattentät påse och vände sig mot Kerikov. Hur gärna Juan än ville säga till Kerikov vad han ansåg om honom höll han tyst. ”När du hittar al-Asim, säg då till honom att det som hände i kväll är helt frikopplat från era gemensamma affärer. Säg att det här är en del av ditt förflutna som kommer tillbaka och spökar för dig, men att situationen är löst. Kan du vara snäll och vända dig om och ställa dig på knä.”

För första gången sedan Juan hade riktat pistolen mot Kerikov visade han tecken på rädsla. Den fanns i hans blick, även om han lyckades hålla den borta ur rösten. ”Du har fått det du bad om.”

”Jag tänker inte döda dig.” Juan plockade fram fodralet med sprutorna och tog upp en av dem. ”Det är samma drog som jag gav al-Asim. Du är borta ett par timmar. Ingenting annat.”

”Jag hatar sprutor. Jag skulle hellre vilja att du slog mig i huvudet.”

Juan slog pistolen så hårt i tinningen på Kerikov att det hade räckt med ett obetydligt hårdare slag för att krossa skallbenet och döda honom. Han sjönk ihop som en klubbad oxe. ”Som du vill”, sa Juan och gav honom ändå sprutan.

Den yttre väggen till Kerikovs kontor var gjord av kupat glas som stack ut utanför skrovet. Juan öppnade ett av fönstren och tittade uppåt. Det var ingen som hängde över relingen ovanförhonom. Han tog av sig fracken, skjortan och stoppningen. Under det hade han en åtsittande svart T-shirt med långa ärmar. Efter att ha stoppat in den vattentäta påsen under T-shirten och kastat ut Kerikovs pistol genom fönstret sparkade han av sig skorna och sänkte sig ner i vattnet.

Så länge han var tyst och inte tittade upp så att ansiktet syntes skulle den svarta peruken göra att han smälte ihop med det bläcksvarta Medelhavet. Han simmade utmed ”Matryoshkas” skrov tills han kom till ankarkättingen. Där dök han ner under ytan och trevade sig länk efter länk utmed kedjan tills han hittade dykarutrustningen som Eddie och Franklin hade placerat ut där tidigare.

Han satte på sig lufttuberna, viktbältet, fenorna och masken och tog ut riktningen med den självlysande kompassen de hade lämnat till honom. ”Oregon” låg bara en dryg kilometer bort och med den lätta strömmen skulle det inte vara någon match.

Medan han simmade lovade han sig själv att det här inte skulle vara sista gången han besökte Ivan Kerikov, och att ryssen inte skulle komma lika lindrigt undan nästa gång.

Kapitel 31

Det hade inte varit särskilt svårt för Mark och Linda att dölja det faktum att de inte hade någon hytt. De köpte kläder och toalettartiklar från butikerna och de kunde duscha i omklädningsrummen som låg i anslutning till fartygets fitnessavdelning. På eftermiddagarna sov de i skift i var sin solstol vid poolen ute på däck och nätterna tillbringade de på kasinot. Med sitt fotografiska minne var Murph expert på att räkna kort, och han hade förvandlat de fyra hundra dollar de hade tagit med sig till en betydande pott. Han hade kunnat tjäna en förmögenhet om han hade velat, men de måste förbli anonyma så han höll vinsterna på en rimlig nivå.

Allt det där hade förändrats under den andra dagen.

För de andra passagerarna var det mest ett irritationsmoment att de stängde av rummet där passagerarna kunde ringa radiotelefonsamtal. En del affärsmän knorrade, men de flesta märkte det antingen inte, eller så brydde de sig inte.

Mark och Linda insåg vad som var i görningen. Och det fanns andra, mer subtila tecken också. De såg fler besättningsmän som rörde sig på däck, utåt sett för att göra underhållsarbete. Men de tillbringade en stor del av tiden med att iaktta passagerarna. Ingen hade bett att få se deras rumsnyckel än, men Linda och Murph visste att det bara var en tidsfråga.

Det var uppenbart att ryktet hade spritt sig att det fanns fripassagerare ombord på ”Golden Sky” och att man från rederiets sida var fast besluten att hitta dem.

Fast det var ändå inte lika oroande som snuvan.

På morgonen efter Lindas och Murphs andra natt ombord rann näsan på flera av passagerarna och några fick nysattacker. Genom att lyssna på folk som pratade vid poolen och i matsalen växte bilden fram av att alla hade känt sig krya kvällen före, men att alla de som var sjuka hade gått till midnattsbuffén och att serveringspersonalen och kockarna som hade arbetat på det skiftet också var sjuka.

”Det måste vara ett test”, fastslog Mark.

”Hur kan du vara så säker det?” De höll just på att avsluta frukosten i ett avskilt hörn av den väldiga matsalen.

”Av två anledningar. De flesta virusutbrott ombord på fartyg brukar vara av gastrointestinal art. Men det här yttrar sig som ett rhinovirus. För det andra: Om det här var själva huvudattacken skulle vi vara döda allihop.”

”Vad tycker du att vi ska göra?” Trots att Linda var känd för sin aptit så petade hon bara i maten.

”Skaka inte hand med nån, ta inte i några ledstänger och — särskilt viktigt — peta inte i ögonen. Det är en förkylnings favoritväg in i kroppen. Vi tvättar händerna en gång i halvtimmen, eller direkt om vi bryter mot nån av de reglerna. Och slutligen så tar vi reda på hur de tänker släppa ut det dödliga viruset som de använde under attacken mot ’Golden Dawn’.”

”Gjorde vi fel som stannade kvar ombord på båten?” frågade Linda och torkade sig om munnen och la ner servetten bredvid tallriken.

”Nej, för vi ska ta reda på hur de tänker släppa ut viruset före huvudattacken.”

”Men kom igen. Vi har kollat vattensystemet, luftintagen, luftkonditioneringsanläggningen — fan, till och med ismaskinerna. Om vi inte har hittat det än, vilka är då oddsen för att vi nånsin gör det?”

”Det blir enklare för varje gång vi stryker ytterligare en smittkälla från vår lista”, svarade Mark. ”Har du nånsin funderat på varför man alltid hittar det man söker efter på det sista stället man letar?”

”Varför då?”

”För att man slutar leta när man har hittat det. Därför är detofelbart på det sista stället man letade.”

”Vad vill du ha sagt med det?”

”Vi har inte kollat det berömda sista stället ännu.”

Till och med genom isoleringen i matsalsväggarna hörde de det distinkta smattret av en helikopter. De reste sig från bordet och började röra sig akteröver. Nere på ”Golden Skys” akterdäck fanns en swimmingpool. Man hade täckt över det turkosa vattnet med någon sorts hårt överdrag, och några av besättningsmännen hade stängt av området med rep för att hålla passagerarna på behörigt avstånd.

Helikoptern var en Bell JetRanger med POSEIDON TOURSI stora bokstäver på sidan. Från sin utkiksplats flera däck högre upp såg Mark och Linda piloten och tre passagerare i kabinen.

”Det här bådar inte gott”, sa Linda genom det allt högre oljudet.

”Tror du att det är oss de är ute efter?”

”Det händer mycket sällan att människor dör ombord på kryssningsfartyg, så när en av Thom Severances adepter blev dödad i Istanbul måste han ha handlat snabbt. Jag undrar hur de fick rederiet att gå med på det här. Gomez Adams får det att se så lätt ut, men egentligen är det rätt farligt att landa med helikopter på ett fartyg i rörelse.”

”De har gott om pengar.”

Helikoptern svepte in över gösstaken och det kraftiga vinddraget blåste upp lite skum där besättningsmännen hade tvättat däcket rent från sand och grus. Farkosten hängde i luften som en svävande insekt medan piloten bedömde hastighet och vindstyrka innan han sänkte ner helikoptern mot poolskyddet. Han lät rotorn fortsätta snurra så att medarna knappt tyngde ner poolskyddet alls, och de tre dörrarna öppnades exakt samtidigt. Männen hoppade ut med var sin nylonväska över axeln. Piloten var tvungen att göra en snabb justering för att kompensera för den plötsliga viktminskningen. Så fort dörrarna hade stängts lyfte helikoptern och flög bort från fartyget.

”Eddie sa nåt om att Zelimir Kovac ser ut som Boris Karloff en dålig dag.” Mark pekade med hakan.

”Den store killen i mitten?”

”Det måste vara han.”

De tre männen hälsades välkomna av ett av fartygets befäl, men ingen av dem gjorde någon ansats att ta honom i hand. De lyckades på något sätt få sina lediga kläder — kakibyxor, tenniströjor och lätta vindtygsjackor — att se ut som militäruniformer. Det berodde nog på deras identiska ryggsäckar, tänkte Linda.

”Vad tror du att de har i de där ryggsäckarna?” frågade hon.

”Rena underkläder, strumpor, rakhyvel. Åh, och så vapen.”

Fram tills nu hade de bara riskerat att bli satta i arresten på ”Golden Sky” och att få förklara sig ganska grundligt när de kom i land. Det hade förändrats. Kovac och hans två hejdukar var ute efter dem, och det rådde inget tvivel om vad de skulle göra om de fick tag i dem. Marks och Lindas enda fördel var att Kovac inte visste hur många personer som letade efter viruset. Men nu när både befälen och besättningen hade blivit mer vaksamma när det gällde fripassagerare skulle de bli avslöjade på nolltid.

”Det var just nåt som slog mig”, sa Mark när de vände sig bort från relingen.

”Jaha, och vad var det?”

”Skulle Kovac ta risken att vara ombord på det här fartyget om de tänkte attackera med samma virus som de använde för att döda alla ombord på ’Golden Dawn’?”

”Det skulle han om han var vaccinerad.”

Vid lunchtid hade tre fjärdedelar av alla på fartyget fått förkylningsliknande symtom, och trots alla försiktighetsåtgärder så tillhörde även Mark och Linda den gruppen.

Kapitel 32

Den hårda ökenvinden svepte fram över landningsbanan och rev upp stora moln som försämrade sikten. Piloten i det chartrade Citationplanet kom in mot landningsbanan tio meter för långt till vänster för att kompensera för sidvinden som slet i flygplanskroppen.

Landningshjulen dunsade till mot marken och vingklaffarna fälldes ut. Turbojetmotorerna dånade för att hålla planet i luften i ytterligare några sekunder.

Den ensamme passageraren som satt i kabinen ägnade varken vädret eller de farliga landningsomständigheterna någon som helst uppmärksamhet. Ända sedan han stigit ombord på reguljärflyget från Nice till London och därefter fortsatt till Dallas, där det leasade planet väntat på honom, hade han suttit med sin bärbara dator uppfälld och fingrarna dansande över tangenterna.

När Eric lagt fram sina planer på att avfyra det ryska vapnet med ballistiska projektiler hade det mest varit en hastigt framkastad idé. Han hade inte funderat på den enorma mängd uppgifter han skulle behöva för att få det att fungera. Omloppshastigheter, vektorer, jordens rotation, tungstensstängernas massa och tusen andra saker — allt måste tas med i hans beräkningar.

Med sin bakgrund inom flottan var han övertygad om att han skulle klara beräkningarna, även om han gärna skulle ha haft Murph till hjälp. Mark hade en medfödd känsla för trigonometri och kalkyler som skulle ha gjort det här så mycket enklare. Men då skulle han ha insisterat på att få ta kommandot och ordförandenskulle med rätta ha gett honom den platsen. Mark var helt enkelt mer kvalificerad för det här än Eric.

Eftersom det här i grund och botten var en kommunikationsövning mellan satelliten och datorn så skulle Hali Kasim ha varit det logiska valet efter Mark. Problemet var bara att Hali blev illamående av att åka bergochdalbana och skulle inte ha klarat uppgiften.

Därför hade det fallit på Erics lott att göra vad endast en handfull människor tidigare hade gjort. Lite senare kunde han tillåta sig att bli upphetsad över det hela, men för tillfället var han tvungen att få ordning på alla siffror. Han hade berättat för Jannike Dahl att han måste utföra det här, och han hade målat upp farorna, men utan att tala om anledningen i klartext. Och eftersom Mark var fast ombord på ”Golden Sky” hade han trappat upp sin jakt på den vackra unga norskan. Eric hade redan kommit till den åttonde punkten på sin flirtarlista och nästan tagit steget till nummer nio genom att försöka hålla henne i handen, när han förklarade varför han var tvungen att lämna fartyget. Han önskade att han hade förstått vad det betydde när hon lagt huvudet på sned och öppnat munnen en aning precis innan han lämnade henne på sjukavdelningen.

Han fick fråga dr Huxley.

Planet landade och svajade betänkligt på två hjul för ett kort ögonblick innan piloten kunde justera rodret och räta upp henne igen. De taxade en lång bit — landningsbanan var över fyra kilometer lång — och kom slutligen till en stor hangar utanför vilken det stod ytterligare ett affärsjetplan utan beteckningar. Ovanför hangardörren stod namnet på ett för länge sedan nedlagt flygbolag. Motorerna tystnade och andrepiloten kom ut från cockpiten.

”Jag beklagar, mr Stone, vi kan inte taxa in i hangaren i den här sandstormen. Men var inte orolig. Det kommer att lägga sig under kvällen.”

Eric hade redan kollat ett tiotal vädersajter och visste på minuten när den här kallfronten skulle dra vidare. Vid midnatt skulle det inte blåsa minsta bris.

Han stängde sin bärbara dator och tog sin väska — en gammal persedelpåse som hade följt med honom från Annapolis.

Andrepiloten öppnade dörren och Eric kämpade sig nedför trappan, samtidigt som han kisade så mycket han kunde mot sanden som blåste över plattan. Vid en liten dörr som var infälld i den stora hangarporten stod en man och vinkade honom till sig. Eric småsprang de tio metrarna fram till dörren och gick in. Främlingen stängde direkt efter honom. Mitt i hangaren stod ett stort flygplan som var övertäckt med presenningar. Det var svårt att avgöra formen på planet, men det liknade inget annat här i världen.

”Den där jäkla sanden ställer till det med planen”, klagade mannen. ”Du måste vara Eric Stone. Jag heter Jack Taggart.”

”Det är en ära att få träffa er, överste”, sa Eric med antydan till hjältedyrkan i rösten. ”Jag läste om er när jag var liten.”

Taggart var i sextioårsåldern, med ett läderartat, väderbitet ansikte och klara, blå ögon. Han såg ut som den typiske cowboyen, med kraftfull haka och silvergrå skäggstubb. Han var klädd i chinos, uniformsskjorta och bomberjacka trots värmen. Hans handslag var som järn och på hans basebollmössa syntes loggan för en av de allra första uppskjutningarna med rymdfärja. Han hade varit pilot på den.

”Är du redo för ditt livs flygtur?” frågade Taggart och tog med honom till ett kontor i ena hörnet av hangaren. Accenten tydde på att han kom från någonstans i västra Texas.

”Eric log med hela ansiktet. ”Ja, det är jag.”

Det var redan två män inne på kontoret. Eric kände igen den ene av dem direkt på hans tjocka polisonger. Det var den legendariske flygplanskonstruktören Rick Butterfield. Den andre var en lång herre med förnämt utseende och yvigt vitt hår. Han var klädd i tredelad kostym och hade en kedja med en Phi Beta Kappa-nyckel hängande utanpå västen. Eric gissade att han snarare var över än under sjuttio.

”Mr Stone”, sa han och sträckte fram handen. ”Jag får så sällan träffa medlemmarna i Juans team.”

”Är ni Langston Overholt?” frågade Eric med beundran i rösten.

”Det stämmer, min gosse, det är jag. Även om du aldrig har träffat mig, och sannolikt heller aldrig kommer att göra det. Är det uppfattat?”

Eric nickade.

”Jag borde inte alls ha kommit hit. Det här är trots allt en privat uppgörelse mellan Bolaget och mr Butterfields företag.”

”Som jag inte skulle ha gått med på om ni inte hade hotat med att fördröja mina certifieringsansökningar till FAA och NASA.” Butterfield hade gäll röst.

Overholt vände sig mot honom. ”Det var inget hot, Rick, bara en vänlig påminnelse om att ditt flygplan ännu inte har blivit certifierat som flygfärdigt, och att ett ord från mig kan skynda på processen.”

”Pröva inte mitt tålamod för mycket bara.”

”Jag tror kanske att det faktum att jag skaffade ett tillfälligt certifikat för den här flygningen är bevis nog på vad jag kan göra för dig.”

Butterfield såg fortfarande surmulen ut, men han verkade lugnad. Han vände sig mot Eric. ”Vilken tid måste det ske?”

”Med hjälp av spårningsdata från NORAD beräknar jag att jag behöver vara på plats exakt klockan åtta och fjorton och trettioen komma sex sekunder i morgon bitti.”

”Jag kan inte garantera en så exakt tid. Vi behöver en timme bara för att komma upp på rätt höjd, och ytterligare sex minuter för raketmotorn.”

”En minut hit eller dit borde inte spela nån roll”, sa Eric för att lugna honom. ”Mr Butterfield, jag vill att ni inser situationens allvar. Det är bokstavligt talat miljontals liv som hänger på oss. Jag vet att det låter som en replik ur en dålig spionroman, men det är sant. Om vi misslyckas kommer världens befolkning att lida fruktansvärda kval.”

Han fällde upp sin dator för att visa flygingenjören några av filmsekvenserna tagna ombord på ”Golden Dawn”. Scenerna talade för sig själva, så Eric brydde sig inte om att berätta om dem. När bilderna var slut sa han: ”Större delen av dem som dog ansvarade också för framställningen av viruset. De som ligger bakom alltsammans mördade sina egna bara för att få tyst på dem.”

Butterfield tittade upp från datorn. Han var askgrå under sin djupa solbränna. ”Jag är med, grabben. Till hundra procent.”

”Tack.”

”Har du blivit utsatt för några rejäla g-krafter?” frågade Taggart.

”När jag låg i flottan blev jag uppskjuten från ett hangarfartyg. Det var omkring tre, kanske tre och en halv.”

”Har du lätt för att spy?”

”Det är därför jag är här i stället för en av mina kolleger. Jag är nämligen medlem i Amerikanska bergochdalbanesällskapet. Jag ägnar somrarna åt att åka bergochdalbana och jag har inte mått illa en enda gång.”

”Det duger åt mig. Rick?”

”Jag tänker inte be dig skriva på en massa försäkringspapper och sånt där tjafs. Jag kan gå i god för mitt plan om du kan gå i god för din hälsa.”

”Mitt företag låter oss genomgå en läkarundersökning var sjätte månad. Det är inget fel på mig som inte de här glasögonen kan rätta till.”

”Då så. Vi har mycket förberedande arbete som måste göras före morgonen.” Butterfield kastade en blick på den stora Rolexklockan han hade på insidan av handleden. ”Mitt team borde vara här om ungefär tjugo minuter. Jag måste ställa dig och din utrustning på vågen för att kunna beräkna vikt och balans, och sen tror jag att du borde stanna i ditt flygplan tills det är dags. Dina piloter kan bo på hotellet i stan. Jag ber en av mina killar köra dem.”

”Det låter bra. Men mr Butterfield, jag har en önskan.”

”Ut med språket.”

”Jag skulle vilja se planet.”

Butterfield nickade och gick ut från kontoret med Eric, Taggart och Overholt i släptåg. Det hängde en fjärrkontroll i ett långt snöre bredvid det övertäckta planet. Han tryckte på en knapp och en vinsch började hissa upp presenningen mot taket.

Moderfarkosten, som kallades ”Kängu”, var målad i glänsande vitt med små blå stjärnor och liknade inget annat flygplan. Den hade måsvingar, som det ärevördiga Corsair från andra världskriget, men de började högt uppe på flygkroppen och var vinklade nedåt. Den hade två jetmotorer ovanför den ensitsiga cockpiten, och dubbla vingbalkar under vingarna som smalnade av bakåt och övergick i ett deltaformat stjärtparti.

Men det var det som satt under det större planet som fångadeStones uppmärksamhet. ”Baby Ru” var ett raketdrivet glidflygplan med en enda platt vinge som kunde fällas uppåt för att ge bromskraft efter att det hade förbrukat sitt bränsle. Den mindre farkosten, som kunde komma upp i hastigheter på över tre tusen kilometer i timmen, var ett rymdplan som hade slagit höjdrekord och nått nästan hundratjugo kilometer ovanför jorden.

”Baby Ru” bars upp till elvatusen fyrahundra meters höjd av ”Kängu”. Där delade de på sig, och raketmotorn sattes i gång så att ”Baby Ru” brakade i väg mot himlen i en ballistisk parabel och flög cirka hundra kilometer bort från uppskjutningsplatsen. Därefter kunde det glidflyga tillbaka till hemmabasen för bränslepåfyllning.

Det Butterfield och hans investerare hade i åtanke var att ta med äventyrslystna personer på en nästan-rymdfärd så att de fick uppleva tyngdlöshetens frihet alldeles vid kanten till rymden. Eric Stone var på väg att bli deras första betalande kund, även om han inte var ute efter spänning. Hans tanke var att tajma flygningen så att han vid dess högsta punkt skulle vara inom räckhåll för den ryska vapenplattformens skadade antenn. Med hjälp av koderna som Juan hade fått från Kerikov skulle Eric förflytta satelliten så att den kunde skicka i väg en av projektilerna mot Eos. Rörelseenergin från tungstensstången, som vägde åtta hundra kilo, skulle utplåna ELF-sändaren var den än träffade ön.

”Hon är så ini helvetes ful, visst är hon?” sa Butterfield med stolthet i rösten. Han drog kärleksfullt med handen över flygkroppen som var av komposit.

”Hur är det att flyga henne?” frågade Eric.

”Vet inte.” Butterfield klappade sig på bröstet. ”Dåligt hjärta.”

Testpiloten Taggart sa: ”Du grabben, det här kommer att förstöra nöjet med att åka bergochdalbana, för det här slår allt.”

Overholt harklade sig. ”Mina herrar, det skulle inte passa sig att jag var kvar här när mr Butterfields medhjälpare kommer, så jag tar farväl.” Han skakade hand med alla, och handslaget var fast trots hans ålder. ”Eric, följer du med mig tillbaka till mitt plan.”

”Självklart.”

Eric var tvungen att sträcka ut ordentligt för att hålla jämna steg med den äldre mannen.

”Jag skulle vilja att du nästa gång du pratar med ordföranden meddelar honom att jag hade ett samtal med våra vänner på National Security Agency. De hade också upptäckt ELF-sändningar, en från mr Hanley, tror jag, och den andra skickad lite tidigare. Bara det faktum att nån har lagt ner pengar på att bygga en sån sändare orsakade en viss uppståndelse, som du kan förstå. Det tillsammans med det som du och de andra i besättningen har lyckats få fram, även om nästan alltihop är obekräftade uppgifter” — Eric öppnade munnen för att protestera.

”Jag vet att ni inte följer Justitiedepartementets regler, men det finns vissa lagar och förordningar vi måste följa om vi ska kunna åtala Severance och hans grupp.”

”Jag hjälpte till att smörja hjulen inför ditt lilla äventyr i morgon, så du vet att jag tar det här hotet på allvar. Men om vi ska kunna avslöja vilka avskyvärda planer responsiviströrelsen har så behöver jag fakta, inte andrahands- och tredjehandsredogörelser. Är det uppfattat?”

”Självklart, mr Overholt. Men ni ska ha klart för er att om inte vi hade handlat som vi har gjort, så skulle miljontals människor ha hunnit bli smittade av viruset innan ni fått fram tillräckliga bevis för att väcka åtal.” Eric kunde nästan inte fatta att han hade haft mod att uttrycka sig så rakt på sak inför CIA-veteranen.

Langston skrockade. ”Jag förstår varför Juan anställde dig. Mod och intelligens. Hälsa Juan att det är saker på gång här som kan hjälpa till att fälla Severance när hans sändare väl är förstörd.” De stannade vid hangardörren eftersom det skulle vara omöjligt att prata med varandra när de väl kommit ut. ”Jag har inte fått veta vem som tänkte ut den galna idén med att använda den där gamla reliken från kalla kriget som ryssarna lät ligga kvar och skräpa ute i rymden.”

”Det var jag”, svarade Eric. ”Jag visste nämligen att Juan skulle säga nej till min första idé att övertala er att skaffa oss en atombomb.”

Det fick Overholt att blekna. ”Helt korrekt.”

”Jag var tvungen att tänka ut ett alternativ, och när Ivan Kerikov nämnde Stalins knytnäve och jag gjorde efterforskningar om den verkade allting stämma.”

”Du vet väl att det var Cabrillo som saboterade den?”

”Han nämnde det som hastigast.”

”Om jag känner honom rätt berättade han inte hela historien. Juan tillbringade sju månader bakom järnridån och levde sitt liv som en viss Jurij Markov — tekniker på Bajkonur. Att arbeta under täckmantel så länge, särskilt med tanke på den stränga säkerheten ryssarna hade på den tiden, måste ha varit ett rent helvete.”

”När han kom hem igen var det praxis att agenterna fick gå till en psykolog. De träffades bara ett fåtal gånger. Jag såg läkarens anteckningar. Hans sammanfattning var bara en enda rad: ’Det här är den tuffaste kille jag nånsin har träffat.’ Sannare ord har aldrig kommit på pränt.”

”Jag är bara nyfiken — vad hände med den riktige Markov. Juan behövde väl inte . ”

”Döda honom? Nej, för tusan. Vi betalade Markov för att han skulle berätta om projektet med de ballistiska projektilerna som kretsade runt jorden. Och sen hjälpte vi honom ut ur landet. Det senaste jag hörde var att han arbetar på Boeings rymdavdelning. Men jag vet att om Juan hade fått order att undanröja Markov så skulle han inte ha tvekat. Jag känner ingen som är så lojal som han.”

”Ändamålet helgar medlen för en man som Juan Cabrillo. I dagens politiskt korrekta värld vet jag att det skulle uppröra många människor, men såna som Cabrillo är en förutsättning för att de ska kunna leva det fria liv de gör. Det är inte deras samvete som bär bördan. Det är Juans. De upplever bara en falsk känsla av moralisk överlägsenhet utan att ha hela bilden klar för sig.”

”Stoppa in en djurälskare i en bur tillsammans med en rabiessmittad tvättbjörn och han kommer att döda den. Han kommer att ha dåligt samvete, till och med skuldkänslor, men tror du att han kommer att fundera över sina meningsfränders ilska över att han tog djurets liv? Inte för en sekund, för det handlar om att döda eller dödas. Det är så det håller på att gå här i världen, är jag rädd. Det är bara det att folk tycker att det låter så skrämmande att de ogärna vill förstå det.”

”Om de förstår eller inte är ju tyvärr helt likgiltigt för de krafter som arbetar emot oss”, sa Eric.

Overholt sträckte fram handen för ytterligare ett handslag. ”Det är det som gör vårt arbete så svårt. Jag utkämpade mitt krig när alla visste att det var svart eller vitt. Sen dess har nån lyckats övertyga oss om att det också finns grått. Men jag ska säga dig en sak, grabben: Det finns inget grått — vad du än får höra.” Overholt släppte Erics hand. ”Det var ett nöje att få träffa dig. Lycka till i morgon och Gud vare med dig.”

”Oregon” skar som en kniv genom blått siden när hon snabbt förflyttade sig över Medelhavet. De undvek farlederna i möjligaste mån för att kunna köra de magnetohydrodynamiska drivenheterna över det röda strecket utan att dra uppmärksamhet till hennes bländande fart. De saktade bara ner en gång och det var när de gick genom Messinasundet, som skiljer spetsen på den italienska stöveln från Sicilien. Lyckligtvis var naturen på sitt mest samarbetsvilliga humör. Havet var lugnt och det märktes inte ett spår av någon bris när de rusade fram över Joniska havet och styrde vidare in i Egeiska havet.

Juan tillbringade nästan varje vaken timme i kommunikations- centralen, sittande i sin stol med en ständigt påfylld kaffekopp. I översta hörnet på den största skärmen räknade en digitalklocka obevekligt bakåt. Om lite drygt arton timmar skulle ön Eos utplånas från jordens yta.

Och Max Hanley skulle stryka med, om inte Cabrillo kom på någonting snart.

Han tyckte ingenting kändes riktigt som det skulle ombord. Eric och Mark borde sitta vid de främre konsolerna och styra fartyget respektive hålla sig beredda med vapensystemen. Max borde befinna sig i den bakre delen av kommunikationscentralen och vaka över mätarna till maskineriet som en hönsmamma. Linda borde också vara där, redo att erbjuda en hjälpande hand där det behövdes. Eddie och Linc måste ha känt på samma sätt. De brukade nästan aldrig vara i kommunikationscentralen, men nu när så många av deras vänner svävade i fara var det där de helst befann sig.

”Ingenting, chefen”, sa Hali från sin plats på styrbordssidan i det högteknologiska rummet.

Det här var tredje gången i rad som Linda och Mark hade missat sin avtalade rapporteringstid. Hali hade kontaktat kryssningsrederiet och blivit försäkrad om att man inte hade några kommunikationsproblem på ”Golden Sky”. Han hade till och med ringt fartygets informationsdisk och låtsats vara bror till en av passagerarna och sagt att det gällde en förälder som låg för döden. Den hjälpsamma receptionis ten hade lovat att förmedla budskapet till hytt B123, ett nummer han slumpmässigt hade valt. Personen i fråga ringde aldrig tillbaka, men det bevisade ju ingenting eftersom han redan kanske hade förlorat båda sina föräldrar och trodde att det var ett dåligt skämt. Juan hade gett upp tanken på att låta några andra försöka med samma knep eftersom receptionisten skulle ha blivit misstänksam.

Trots ”Oregons” enorma vapenarsenal och världens bästa kommunikationssystem fanns det inget annat de kunde göra än att vänta — vänta tills de hade Eos inom räckhåll och hoppas att det dök upp någon möjlighet att göra något. Max hade tänkt ut ett sätt att lura sina fångvaktare tillräckligt länge för att skicka ett meddelande, och den lurige gamle räven kanske kunde tänka ut fler knep. Juan måste finnas på plats för att hjälpa till om han kunde.

Sedan var det Marks och Lindas situation. Juan hade ingen aning om vad som försiggick ombord på ”Golden Sky”. Såvitt han visste hade de blivit avslöjade som fripassagerare och var inlåsta någonstans på en båt där han hade fått uppgifter om att Severance hade placerat ut sitt virus. De hade fortfarande inte lyckats komma på vad Max menat med att viruset gjorde något värre än att döda, men det spelade ingen roll. Om de inte lyckades slå ut sändaren skulle två av hans bästa medarbetare vara bland de första som drabbades.

Juan skrev in ett kommando i datorn. På skärmen försvann de tickande sekunderna. De hade räknat bakåt i deprimerande snabb takt och han ville inte titta på dem längre. Displayen som visade minuter var en tillräcklig påminnelse om att tiden höll på att rinna ut.

Kapitel 33

”FBI gjorde en husrannsakan hemma hos oss i Beverly Hills”, sa Thom Severance när han rusade in i Coopers underjordiska lägenhet. Det hördes på hans röst att paniken var nära.

Cooper hade legat och vilat på soffan och satte omedelbart fotterna i golvet. ”Vad har de gjort, sa du?”

”FBI har stormat mitt hus, vårt högkvarter. Det hände för bara några minuter sen. Min sekreterare lyckades ringa till mig på satellittelefonen. De hade en husrannsakningsorder för hela vår bokföring och våra medlemsregister. De har också en häktningsorder för mig och Heidi på grund av misstänkt skattebrott. Gudskelov är Heidi med sin syster i vår stuga i Big Bear, men det är bara en tidsfråga innan de hittar henne. Vad ska vi göra? De är oss på spåren, Lydell. De vet allt.”

”Lugna ner dig! De vet ingenting. FBI använder sina Gestapometoder för att skrämma oss. Om de kände till vår plan skulle de ha häktat alla i Kalifornien och samordnat sig med de turkiska myndigheterna för att genomsöka den här anläggningen.”

”Men det håller på att braka. Jag känner det på mig.” Severance sjönk ner i en fåtölj och begravde ansiktet i händerna.

”Ta dig samman. Det är ingen fara.”

”Det är lätt för dig att säga”, sa Severance och lät som ett tjurigt barn. ”Det är inte du som har en häktningsorder hängande över dig. Du kan gömma dig i bakgrunden medan jag får ta smällen.”

”För tusan, Thom. Hör på mig. FBI har ingen aning om vad vi försöker åstadkomma. De kanske har en liten aning om att vi håller på att koka ihop nåt, men de vet inte vad. Det här är bara — hur är det man säger? — en försöksballong. De utfärdade en allmän husrannsakningsorder för att få se vår bokföring i hopp om att hitta nåt komprometterande. Och vi vet både du och jag att de inte kommer att lyckas.

Vi har från allra första början försäkrat oss om att bokföringen är ren. Responsiviströrelsen är en ideell organisation, så vi betalar inte skatt, men vi har deklarerat våra ekonomiska förehavanden till skattemyndigheterna lika regelbundet som ett urverk. Såvida inte du och Heidi har gjort nåt dumt, som att inte betala inkomstskatt på de löner ni har fått så har de ingenting. Ni har väl betalat skatten?”

”Det är klart vi har gjort.”

”Då kan du sluta oroa dig. Det borde inte finnas nåt i huset som skulle kunna leda dem hit. De kanske upptäcker att vi hade verksamhet i Filippinerna, men vi kan säga att det var en familjeplaneringsklinik som inte fick några besökare, så vi la ner den. Filippinerna är till största delen katolskt, så det skulle väl inte vara så konstigt?”

”Men vad säger du om tidpunkten för husrannsakan, så nära inpå att vi ska släppa ut viruset?”

”En ren slump.”

”Jag hade för mig att du inte trodde på sånt.”

”Det gör jag inte, men i det här fallet är jag säker. FBI vet ingenting, Thom. Det kan du lita på.” När Severances hårt spända ansikte inte slappnade av fortsatte Cooper. ”Nu ska du få höra. Så här gör vi. Du skickar ut en pressrelease där du kräver att man omedelbart lägger ner det här vansinniga åtalet och kallar FBI:s handlande för en kränkning av dina personliga och civila rättigheter. Det här är ren förföljelse och du håller redan på att förbereda en process mot Justitiedepartementet. Du vet vilken sort jag pratar om. Helikoptern som vi har använt för att ta hit personal är fortfarande kvar här på ön. Jag kommer att åka till Izmir där jetplanet väntar. Säg åt Heidi att hon borde lämna Kalifornien. Jag möter henne och hennes syster i Phoenix och tar med dem tillbaka hit. Vi hade inte planerat att flytta in i bunkern förrän strax innan viruset börjar visa sig,men att komma några månader tidigare är ingen större uppoffring. Efteråt kan jag försäkra dig om att ett bluffåtal mot dig kommer att hamna extremt långt ner på regeringens prioriteringslista.”

”Hur blir det med radiosändningen då?”

”Det är en ära jag överlåter åt dig.” Cooper gick genom rummet och la sin förvridna hand på Severances axel. ”Du ska se att det ordnar sig, Thom. Kovac kommer att eliminera den som mördade Zach Raymond på ’Golden Sky’ och om bara några timmar kommer alla våra team att vara på plats med viruset redo att släppa ut det. Vi är här. Det är vår stund. Låt dig inte uppröras av saker som en löjlig husrannsakan. Och en sak till, även om de beslagtar huset och allt som finns där, kommer vår rörelse att ha nått sin allra största framgång. Det kan de aldrig ta ifrån oss, och de kan absolut inte hejda oss.”

Severance tittade upp på sin svärfar. Ibland var det lite skrämmande att se på hans medelålders ansikte och veta att han var över åttio år. Lydell hade varit mer än en svärfar. Han hade varit mentor och drivkraften bakom Thoms alla framgångar. Cooper hade klivit åt sidan när han stod på toppen av sin karriär för att från kulisserna kunna skydda det han hade skapat, och till och med slängt hela sin identitet för att de skulle kunna komma så här långt.

Severance hade aldrig tidigare tvivlat på Cooper, och samtidigt som en del oroväckande tankar låg och gnagde i bakhuvudet litade han mer på deras goda relation än på sin magkänsla. Han reste sig och la varsamt handen över Coopers artritförvridna, handskklädda klo.

”Förlåt mig. Jag lät min egen futtiga rädsla komma i vägen för vårt gemensamma mål. Vad spelar det för roll om jag blir häktad? Viruset kommer att släppas ut och sprida sig över hela världen. Gisslet med överbefolkning kommer att upphöra och — som du har sagt förut — mänskligheten kommer att träda in i en ny guldålder.”

”Med tiden kommer vi att bli betraktade som hjältar. De kommer att resa statyer till vår ära för att vi har haft modet att hitta den mest humana lösningen på vårt problem.”

”Undrar du nånsin om de i stället kommer att hata oss för att vi har gjort så många av dem sterila?”

”Vi kommer att bli hatade av individerna, men mänskligheten i stort förstår att det krävs en drastisk förändring. Vi ser det redan i debatten om den globala uppvärmningen. Det kan inte fortgå som det är nu. Du kanske frågar dig med vilken rätt vi gör det här?” Coopers ögon glittrade. ”Och jag svarar: Med den rätt man har om man är rationell i stället för känslomässig.

Vi gör det här därför att vi har rätt. Det finns inget alternativ. Jag undrar om Jonathan Swift verkligen var satirisk när han skrev Ett anspråkslöst förslag år 1792. Han såg redan då att Irland översvämmades av hemlösa rännstensungar och att landet skulle gå under. För att rädda sig själva sa han att de borde äta upp barnen så skulle problemet försvinna. Åttio är senare publicerade Thomas Malthus sin berömda essä om befolkningstillväxten. Han efterfrågade ’moralisk återhållsamhet’ och menade frivillig avhållsamhet för att minska den ständigt ökande befolkningen.

Det skulle naturligtvis aldrig fungera, och till och med nu efter årtionden av billig födelsekontroll ökar vi hela tiden i antal. Jag sa att förändringen var nödvändig, men vi kommer inte att förändras. Vi har inte gjort det än, så jag säger åt helvete med dem. Om de inte kan stävja sin drift att fortplanta sig så kommer jag att ge efter för min självbevarelsedrift och rädda jorden genom att göra mig av med halva nästa generation.”

Coopers röst blev till ett genomträngande väsande. ”Och skulle vi verkligen bry oss om ifall det stora havet av okunniga därute hatade oss? Om de är för dumma för att förstå att de förgör sig själva, vad spelar då deras åsikt oss för roll? Vi är som herdar som vallar en flock. Tror du att herden bryr sig om vad fåren tänker? Han vet bättre, Thom. Vi vet bättre.”

Kapitel 34

Eric Stone var alldeles för spänd för att kunna äta den traditionella astronautfrukosten bestående av biff och ägg. Han var inte nervös inför själva flygturen — tvärtom. Det var en upplevelse han ivrigt såg fram emot. Det var tanken på att misslyckas som fick det att knyta sig i magen på honom och som gjorde hans mun lika torr som öknen utanför hangaren. Han var alltför medveten om att det här var det enskilt viktigaste uppdraget under hela hans karriär, och vad som än hände i framtiden skulle inget kunna mäta sig med det. Han stod inför ett livsavgörande ögonblick där mänsklighetens öde vilade i hans händer.

Och som om det inte var nog, så kunde han inte heller släppa tanken på att Max Hanley var fången på Eos.

I likhet med Mark Murphy hade Eric, tack vare sitt skarpa intellekt, nått stora framgångar redan tidigt i livet, men ingen av dem hade fått tid att mogna på ett naturligt sätt. Mark dolde det genom att spela rebell, låta håret växa sig långt, spela hög musik och låtsas som om han inte brydde sig om överheten. Eric hade ingen sån personlighet. Han förblev blyg och socialt osäker, så det var inte så konstigt att han alltid hade behövt en mentor. På high school hade den personen varit en fysiklärare, på Annapolis en engelsklärare som han ironiskt nog aldrig gick en enda kurs för. Men efter att han hade kommit in vid flottan hittade han ingen som kunde ta honom under sina vingars beskydd — det militära var inte uppbyggt på det sättet — och han var redo att begära avsked när han hade klarat av sina fem obligatoriska år.

Eric hade inte vetat om det, men hans siste befälhavare hade nämnt för sin gode vän Max Hanley att Stone skulle vara ett utmärkt komplement till Bolaget. När Max hade hört av sig första gången hade Eric tackat ja nästan direkt. Hos den före detta kaptenen på en båt under Vietnamkriget kände han igen liknande drag som han hade sett hos sina gamla lärare. Max hade deras lugna, stabila sätt och ett oändligt tålamod och han visste hur man tar hand om en talang.

Det var den andra anledningen till att Eric inte kunde äta och att han hade sovit oroligt natten före. Om han lyckades i dag skulle det innebära att han dödade den man som hade varit mer som en far för honom än hans verklige far hade varit.

”Är allt okej, grabben?” frågade Jack Taggart när de satte på sig sina flygdräkter i omklädningsrummet bakom hangarens kontor. ”Du ser lite grön ut i ansiktet.”

”Det är mycket som rör sig i huvudet just nu.”

”Jaha, men jag vill inte att du ska oroa dig för flygningen”, sa den före detta rymdfärjepiloten med sin släpiga röst. ”Jag kommer att ta oss dit och tillbaka, bekymra dig inte för det.”

”Jag kan uppriktigt säga att det sista som oroar mig är själva flygningen.”

En tekniker stack in huvudet i omklädningsrummet. ”Mina herrar, det är bäst att ni drar på lite. Flygledaren vill att ’Kängu’ ska rulla ut om tjugo minuter.”

Taggart tog ut sin hjälm ur skåpet och sa: ”Nu sticker vi i väg och tänder den här fyrverkeripjäsen.”

Det fanns två bakåtlutade stolar bakom pilotens plats i det lilla rymdplanet ”Baby Ru”. Eric hade ägnat de tidiga morgontimmarna åt att surra fast sin dator och sändaren vid en av platserna. Han satte sig på den andra och höll ut armarna från bröstet medan ett par personer spände fast honom lika ordentligt som om han hade varit en Grand Prix-förare. Ovanför honom fanns ett par fönster och genom dem kunde han se undersidan på moderskeppet. Det fanns också små fönster på sidorna. Taggart satt framför honom och pratade med flygledaren Rick Butterfield.

Eric kopplade in sin hjälm i en kommunikationsportal och vänade på en paus i Taggarts samtal för att kunna göra ett förbindelseprov på flygfrekvensen, varefter han gick över till en annan frekvens, trots att han fortfarande kunde höra piloten i ena örat.

”Elton, det här är John, hur är hörbarheten? Kom.”

Hali Kasim hade valt kodnamnen från Elton Johns låt ”Rocket Man.”

”John, det här är Elton. Hörbarhet femma-femma. Kom.”

”Elton, gör dig beredd att ta emot telemetri på min signal. Tre, två, ett — nu. Eric tryckte på en tangent på sin bärbara dator så att Hali kunde övervaka flygningen och den ryska satelliten i realtid ombord på ”Oregon”. Han hade till och med riggat upp en webbkamera så att de andra ombord på båten kunde se samma sak som han.

”John, signalen ser bra ut. Kom.”

”Okej, vi har ungefär tio minuter kvar till start. Jag håller er uppdaterade. Kom.”

”Uppfattat. Lycka till. Klart slut.”

De stora hangarportarna öppnades med ett rasslande och ett blekt ljus föll in i den väldiga lokalen. Det fanns tillräckligt mycket folk på plats för att kunna knuffa ut ”Kängu” på plattan. Längst bort i utkanten av plattan stod en fallfärdig husvagn som var flygledarens kontrollcentral. Det stack upp en antenn och ett par roterande radarantenner på taket.

”Hur har du det där bak?” frågade Taggart över axeln.

Innan Eric hann svara vaknade de två turbojetmotorerna på ovansidan av ”Kängus” flygkropp till liv med ett dån. Taggart upprepade frågan över radion, för ljudet var så högt att man inte kunde prata med varandra.

”Det börjar kännas lite pirrigt”, erkände Eric.

”Glöm inte att jag tänder en röd lampa på din konsol när raketmotorn har tio sekunder kvar. Lampan blir gul när det är fem sekunder kvar och grön när motorn slår av. I det ögonblicket befinner vi oss på cirka hundratjugo kilometers höjd, men så fort motorn får slut på bränsle börjar vi omedelbart falla. Så gör det du ska snabbt.”

”Uppfattat.”

”Nu kör vi”, meddelade Taggart när ”Kängu” började rulla framåt.

Det klumpiga moderskeppet med sina sluttande vingar rullade ut på startbanan och gjorde en skarp gir för att hamna parallellt med mittlinjen. Farkosten började omedelbart accelerera och motorerna gick för fullt. Eftersom ”Kängu” hade konstruerats enbart för att få upp ”Baby Ru” till dess utskjutningshöjd elvatusen fyrahundra meter, så hade planet inte världens mest imponerande prestanda. Det krävdes nästan hela startbanan innan det lyfte från marken för att påbörja sin långa, värdiga uppstigning. Genom sidofönstret såg Eric dess märkliga skugga fara fram över öknen. Det såg ut som något hämtat ur en science fiction-film.

Det tog en timme för planet att röra sig i en spiral upp till rätt höjd. Eric ägnade tiden åt att dubbelkolla sin utrustning. Taggart satt bara på sin plats utan att säga något och spelade ett flygsimulatorspel på en Gameboy.

De var tio minuter för tidiga enligt Erics schema, så planet gjorde sävliga åttor i luften. Högt ovanför dem närmade sig den sovjetiska satelliten snabbt. Till skillnad från rymdfärjan eller den internationella rymdstationen ISS svepte satelliten med tungstensprojektilerna fram över jorden från pol till pol. På det sättet korsade den varenda kvadratcentimeter av planeten på fjorton dagar samtidigt som jorden snurrade nedanför. Satelliten befann sig för tillfället över Wyoming och närmade sig med en hastighet på nästan åtta kilometer per sekund. I sin nuvarande bana skulle den inte passera över Eos på ytterligare en vecka, och det var därför en av signalerna som Eric måste skicka skulle sätta i gång dess styrraketer och ändra kursen. Om allt gick som planerat skulle satelliten vara inom räckhåll för att kunna avfyra en av sina tungstensstänger inom mindre än åtta timmar.

”Vi närmar oss T minus en minut”, hörde Eric hur Butterfield meddelade. ”Allt visar grönt.”

”Uppfattat, markkontrollen. Sextio sekunder.”

En timer på Erics konsol började ticka bakåt, samtidigt som den digitala hastighetsmätaren på instrumentpanelen stadigt låg kvar på sexhundrafyrtio kilometer i timmen.

”Trettio sekunder . tio . fem, fyra, tre, två, ett. Dags för delning.”

Piloten i moderskeppet lossade en spak som höll ”Baby Ru” fast vid flygplanets buk. Rymdplanet föll fritt i några sekunder, för att få lite avstånd från ”Kängu” innan Taggart slog på raketmotorn.

För Eric kändes det som om alla hans sinnen blev attackerade på samma gång. Dånet från motorn var som att stå nedanför ett vattenfall, en påtaglig känsla som slog mot hans bröst. Planets vibrationer tvingade honom att ta tag i armstöden medan han kastades bakåt i sätet som om en jätteknytnäve hade träffat honom. Kroppen skakade så mycket att det kändes som om någon gned honom med sandpappaer. Han var torr i munnen av adrenalinet som hade skickats ut i systemet. Helt koncentrerad på hastighetsmätaren såg han att de inom några sekunder skulle bryta igenom ljudvallen.

G-krafterna höll honom nedtryckt i det bakåtlutade sätet medan Taggart styrde nosen ännu högre, och vibrationerna blev värre och värre, tills Eric var rädd att farkosten skulle gå av på mitten. Och sedan bröt de igenom ljudvallen. Vibrationerna avtog och trots att de fortfarande kände draget från motorn så färdades de snabbare än dess dova morrande och det blev betydligt tystare.

En minut efter att raketmotorn hade satt i gång passerade de trettio tusen meter och Eric började äntligen vänja sig vid åkturen. Pulsen sjönk och för ett ögonblick tillät han sig att njuta av rymdplanets råa kraft.

Hastighetsmätaren steg till tre tusen kilometer i timmen och de accelererade fortfarande. När han tittade uppåt såg han att himlen snabbt mörknade medan de forsade upp genom atmosfären. Som genom ett trollslag började det dyka upp stjärnor, först svagt men de blev snabbt starkare. Han hade aldrig sett så många så tydligt. Borta var blinkandet som orsakades av att ljuset från dem passerade genom jordens atmosfär. De lyste stadigt och deras antal bara växte tills det såg ut som om rymden utgjordes av ljus och inte mörker.

Han visste att om han sträckte ut handen så skulle han kunna röra vid dem.

Lampan framför honom började plötsligt lysa rött. Det var obegripligt att fyra minuter kunde gå så fort. Han kämpade mot gkrafterna för att sträcka fram handen mot datorn.

”Tio sekunder”, sa han på den frekvens som ”Oregon” övervakade. Om Hali svarade, gick det i så fall förlorat i dånet från raketen.

Höjdmätaren ändrade sig fortfarande så snabbt att siffrorna blev till ett enda töcken. De passerade etthundraarton tusen meter när lampan lyste gult, och under de sista fem sekunderna steg de ytterligare två kilometer. Lampan började lysa grönt just när de nådde en höjd av etthundratjugo kilometer.

Eric skrev in kommandot i samma ögonblick som raketmotorn förbrukade det sista bränslet och pumparna som matade fram det blev tysta. G-krafterna som hade hållit honom fastnaglad i sätet släppte plötsligt sitt grepp och tystnaden fick det att ringa i öronen. De hade blivit tyngdlösa. Han hade ofta upplevt den känslan när han åkte bergochdalbana och på några enstaka flygningar med Lillen Gunderson, men det här kändes annorlunda. Nu befann de sig vid kanten mot rymden, och det här var inte en lek med tyngdlagen utan de var till och med nästan utom räckhåll för den.

I cockpiten aktiverade Jack Taggart rotorerna som lyfte upp vingen, så att den hamnade i vinkel mot flygkroppen. Den tillförda bromskraften och dynamiken hos den ändrade formen gjorde planet otroligt stadigt när det påbörjade sin långa glidflygning tillbaka till flygfältet utanför Monahans, Texas.

”Vad tyckte du?”

”Ett ögonblick.”

Taggart trodde kanske att Eric var på väg att kräkas och vände sig om för att titta, men Stone koncentrerade sig på sin dator. Han hade just varit med om sitt livs åktur och han jobbade redan. Taggart beundrade hans målmedvetenhet och tänkte tillbaka på sitt första rymdfärjeuppdrag. Han hade inte kunnat göra annat än stirra ut genom fönstret under sin första timme häruppe.

”Upprepa det, Elton. Kom.”

”Vi har fått bekräftelse från satellitens inbyggda telemetriinstrument. Hon har startat sina styrraketer och håller på att ändra bana. Målsökningsdatorerna är online, och den håller på att gå igenom checklistan före eldgivning. Grattis. Du lyckades!”

Eric visste inte om han ville skrika rakt ut av glädje eller gråta. Till slut nöjde han sig med en stilla tillfredställelse över att hans plan skulle fungera. Han måste sända en berömmande tanke till ryssarna. När det gällde deras rymdprogram visste de vad de höll på med. Där det för NASA bara handlade om elegant finess hade Sovjet satsat på enkelhet och råstyrka, och följden var att de byggde för att det skulle hålla. Deras rymdstation ”Mir” färdades i en bana runt jorden dubbelt så länge som man ursprungligen hade planerat. Hade det inte varit för brist på finansiering skulle den sannolikt vara kvar däruppe än.

”Uppfattat. Klart slut.”

”Jaha?” frågade Taggart.

”Det funkade. Nu har vi kontroll över den ryska satelliten.”

”Jag frågade inte om det. Jag vill veta vad du tyckte om flygturen.”

”Överste, det var det mest fantastiska jag nånsin har varit med om”, sa Eric och kände hur tyngden sakta återvände till hans kropp. Magen återgick till sin vanliga plats.

”Jag vet att det inte kommer att hamna i historieböckerna, men bara så du vet så slog vi höjdrekordet. Vi kommer att begränsa våra kommersiella flygningar till cirka hundra kilometer, så det här är ett rekord som kommer att stå sig ganska länge.”

Eric småskrattade belåtet för sig själv när han tänkte på hur avundsjuk Murph skulle bli — och hur imponerad Jannike skulle bli. Men han hade inte mer än tänkt tanken förrän leendet dog bort och han återigen tänkte på Max Hanleys öde.

Kapitel 35

Max hade tänkt så det knakade för att försöka komma på ett sätt att ta sig ut från det underjordiska fortet och han hade bara funnit en lösning. Under en nattlig vandring hade han sett att det stod tre vakter vid trappan som ledde till garaget, och han visste att han inte skulle kunna bluffa sig förbi dem. Kovac hade förvandlat hans ansikte till en enda stor svullnad och vakterna skulle bli misstänksamma så fort de fick se honom.

Han skulle inte kunna gå ut genom ytterdörren, så han var tvungen att smita ut bakvägen.

Max lämnade sitt gömställe i skrubben i chefsflygeln och gick till generatorrummet. Han var noga med att dölja ansiktet för de få personer han passerade i korridorerna. När han rundade hörnet närmast rummet där jetmotorerna och turbinerna fanns, fick han se att Kovac hade satt ut en vakt där också. Utan att tveka gick han genom korridoren. Vakten, en kille i tjugoårsåldern klädd i en blå polisliknande uniform och med en batong i bältet, iakttog honom när han närmade sig.

”Hur är läget?” hojtade Max jovialiskt när han befann sig ungefär tre meter bort. ”Ja, jag vet att mitt ansikte ser ut som en hamburgare. Ett gäng abortmotståndare hoppade på mig i går vid en demonstration i Seattle. Jag har just kommit hit. Vilket jäkla ställe, va?”

”Det här är privat område om du inte har passerkort.” Killen försökte få rösten att låta mer myndig genom att lägga den lägre, men han verkade inte alltför misstänksam.

”Jaså, minsann. Det enda jag har fått hittills är de här.” Max tog upp de två sista vattenflaskorna ur fickorna på sin overall. ”Här.”

I stället för att räcka fram flaskan och ge vakten en chans att tacka nej kastade Max den till honom. Killen fångade den med möda och blängde på Max. Max log fånigt och skruvade av korken på sin flaska. Han höll upp den som till en skål.

Artighet och törst övervann den unge vaktens begränsade säkerhetsutbildning och han skruvade av korken och besvarade Max skål. Han lyfte flaskan till munnen och lutade huvudet bakåt för att ta en klunk. Max störtade fram som en olympisk fäktare och stötte till hårt med raka fingrar mot den mjuka fläcken längs ner på vaktens hals.

Vattnet sprutade ur munnen på honom när luftstrupen svällde igen. Han kunde inte hosta. Han lyckades pressa fram ett gurglande ljud medan ögonen verkade vilja tränga ut ur sina hålor och han höll sig om halsen i ett desperat försök att få luft. Max fällde honom med ett hårt slag mot käken och killen föll ihop vid hans fötter. Max böjde sig ner för att kolla andningen. Nu när vakten var medvetslös slutade han att hyperventilera och kunde dra ner lite luft genom sitt förstörda struphuvud. Hans röst skulle vara en hes viskning resten av livet, men han skulle överleva.

”Om jag var du skulle jag kräva att få pengarna tillbaka från den säkerhetsutbildning du har gått.”

Max öppnade dörren till generatorrummet. Kontrollrummet var folktomt, och efter vad Max kunde se på displayerna var det bara en av jetmotorerna som alstrade ström. Han baxade in den unge vakten under ett skrivbord av metall och kedjade fast handlederna vid ett bordsben med hjälp av ett par handbojor. Han behövde inte bekymra sig om att sätta på honom någon munkavle.

Hanley hade redan övervägt möjligheten att sabotera motorerna och hindra responsivisterna från att sända signalen, men kände att det bara vore slöseri med tid. Han förstod att de hade ett reservsystem med fulladdade batterier någonstans i anläggningen, så de skulle ändå kunna skicka signalen. Om han lyckades hitta och på något sätt förstöra batterierna, skulle han ändå inte uppnå annatän en kort fördröjning tills de hade reparerat skadan. Han skulle kanske vinna ett par timmar eller ett par dagar, men samtidigt skulle han avslöja sin närvaro. Anledningen till att de inte hade hittat honom där han smög omkring i deras högkvarter var antingen att de trodde att han var död eller att han höll sig gömd utomhus någonstans. Så fort de fick reda på att det fanns en sabotör inne i bunkern skulle säkerhetsvakterna finkamma byggnaden centimeter för centimeter tills de hittade honom.

Han kunde bara föreställa sig vilken plågsam död Kovac skulle ha i beredskap åt honom.

Max var övertygad om att Cabrillo hade fått meddelandet och att han skulle ha tänkt ut en plan för att förstöra sändaren långt innan Severance skickade signalen. Därför la han ner planerna på sabotage och försökte i stället tänka ut en flyktplan.

De fyra motorerna låg på rad, med grova rör som försåg dem med luft i ena änden och stora ventiler som ledde bort avgaserna i den andra. Precis innan rören försvann ut genom väggen gick de ihop i ett samlingsrör så att det bara var ett enda stort avgasrör som ledde ut. Efter att rören gått ihop fanns en värmeväxlare för att kyla ner gaserna som släpptes ut från anläggningen. Luftintaget fungerade på samma sätt fast omvänt, med ett enda rör som ledde in och som sedan förgrenades till de olika turbinerna. Max skulle hellre ha tagit den vägen, men ventilationstrummorna satt tre meter över golvet och var oåtkomliga utan en stege.

”Om det duger åt Juan så duger det åt mig”, muttrade han och tänkte på Cabrillos flykt från ”Golden Dawn”.

Han hittade verktyg och hörselskydd på en arbetsbänk längst bort i kontrollrummet och sedan öppnade han dörren till kraftverkets hjärta. Med påtagna hörselskydd höll sig motorns vinande på en acceptabel nivå. Innan han satte i gång tittade han in i ett knallrött skåp. Utan dess innehåll skulle han dö under sitt flyktförsök.

På vart och ett av de fyra avgasrören fanns en inspektionslucka som var fäst med bultar placerade i en ring. Han började med att ta bort de åtta centimeter långa bultarna och var noga med att ingen rullade i väg. Max hade plockat isär sin första motor vid tio års ålder och sedan aldrig tappat kärleken till maskiner, och han arbetadesnabbt och effektivt. Han lät en bult sitta kvar, men han hade lossat den så att det gick att vrida bort luckan från hålet. Trots att motorn som var ansluten till den här avgastrumman var avstängd började ögonen att rinna av gaserna som trängde ut från röret.

Han tog några korta, tjocka bultar från en låda med reservdelar i kontrollrummet. De var en aning för små för hålen, med de skulle gott och väl klara en hastig inspektion. När man satte i gång turbinen skulle bultarna flyga ut av trycket, men det var inte Max problem. Han la tillbaka verktygen och kollade så att den medvetslöse vakten fortfarande andades.

Det röda skåpet innehöll brandsläckningsutrustning — yxor, värmedetektorer och, viktigast av allt, lufttuber med masker. Eftersom en eventuell brand i generatorrummet sannolikt skulle bli våldsam på grund av jetmotorernas flygfotogen, fanns det också två silverglänsande skyddsdräkter med huvor som skulle skydda mot den extrema hettan.

Max hade lagt märke till allt det här redan vid sitt första besök i generatorrummet och det hade varit utgångspunkten för hans flyktplan. Han skar loss huvan från den ena dräkten och satte på sig dräkten, och sedan tog han på det andra silverfärgade plagget utanpå det första, så att allt utom huvudet hade dubbel isolering. Det var precis så att han fick plats med fotterna i kängorna. Därefter kånkade han bort de två lufttuberna till den öppna inspektionsluckan. Hans rörelser var klumpiga, som en robot från en gammal science fiction-film. Lufttuberna var försedda med bepansrade slangar som gick genom en ventil rakt in i dräkten. Han skulle helst ha burit med sig mer luft, men han var inte säker på att hans mörbultade kropp skulle klara den extra tyngden.

Han sköt in lufttuberna i röret och ålade sedan in efter dem. Det var nätt och jämnt att han fick plats, men när han väl hade tagit sig igenom uppsamlingsröret skulle det finnas gott om plats. Liggande på rygg lyckades han vrida inspektionsluckan på plats och delvis pilla in en av bultarna som han hade tagit loss.

När han hade fått huvan på den yttre dräkten ordentligt på plats, öppnade han lufttuben och tog ett andetag. Det smakade instängt och metalliskt. Max hade ingen aning om hur långt ventilationstrumman gick innan den kom upp till ytan, inte heller vad han skulle hitta när han väl kom ut där. Men han hade inget annat val än att börja klättra.

Han sköt lufttuberna framför sig och pressade sig framåt en bit. Det var alldeles kolsvart inne i röret, samtidigt som dånet från den snurrande turbinen fyllde hans huvud med ekon.

Smärtan i bröstet var inte så farlig — det var mest som en lindrig värk som påminde honom om misshandeln han hade utsatts för. Det skulle inte förbli så, det visste han, och mycket snart skulle han få ont på allvar. Smärta var ett distraktionsmoment, hade Linc förklarat för honom och förmedlat lite av sin SEAL-utbildning. Det är kroppens sätt att tala om att man borde upphöra med någonting. Men bara för att kroppen skickar ett meddelande till en betyder inte det att man måste lyssna. Smärta går att ignorera.

Han hasade sig över värmeväxlarens kylflänsar och fortsatte in i samlingsröret där alla de fyra avgasrören gick samman. Trots skyddet från dräkten kände han en ström av hetta som om han stod vid den öppna dörren till en glasblåsares hytta. Det skulle bli mycket värre när han kom in i den stora ventilationstrumman. Avgaserna kom från en punkt tio meter bakom honom och hade passerat genom en kylningsanläggning och ändå kändes det som att ligga precis bakom en motorgondol.

Kraften i avgaserna var som en orkan. Utan skyddsdräkterna och syrgasen skulle Max ha blivit förgiftad av koloxiden och hans kropp skulle ha bränts till en kolbit. Trots det dubbla värmeskyddet trängde svetten fram ur varenda por i kroppen och det kändes som om någon höll ett varmt strykjärn under fotterna på honom.

Huvudtrumman var närmare två meter i diameter och höjde sig svagt uppåt. Han krånglade på sig lufttubernas sele och kröp ihop för att inte blåsa omkull. När han försiktigt skulle dra remmarna över axlarna, slant foten som han höll fast den extra lufttuben med. Strömmen av heta avgaser fick tag om lufttuben och slungade den som en projektil genom röret. Genom tjutet från jetmotorn hörde han hur den skramlade mot sidorna.

Max försökte gå, men trycket mot hans rygg var för stort. Varje steg var en farlig balansakt som hotade att skicka honom genomröret på samma sätt som den försvunna lufttuben. Han la sig på alla fyra och började krypa i stället. Den intensiva hettan gav honom brännblåsor på knän och händer, trots den högteknologiska dräkten, och tyngden av lufttuben mot hans rygg fick revbenen att kännas som krossat glas som skavde inne i bröstet.

När han kom längre upp i röret började jorden som omgav trumman att absorbera mycket av värmen. Trycket från avgaserna kändes som hårda puffar som mörbultade hans kropp, men nu fick han åtminstone inte några fler blåsor.

”Smärta . går . att ignorera”, upprepade han högt för sig själv varje gång han rörde en arm eller ett ben.

Så snart de hade Eos inom räckhåll gav Juan order om att en drönare skulle skickas upp från ”Oregon”. George ”Gomez” Adams styrde det förarlösa planet från en konsol bakom Cabrillos plats. Det var bara ordföranden och Hali som var på plats av de ordinarie medlemmarna i första vakten — det gäng som Juan helst omgav sig med när de var på väg mot en potentiellt farlig situation. Och det var inte så att ersättarna var mindre kompetenta. Det var bara det att han föredrog att ha sina närmaste medarbetare med sig i situationer som den här. Eric och Mark och de andra hade förmågan att förutse hans order som om de kunde läsa hans tankar, vilket sparade några sekunder i reaktionstid, sekunder som kunde betyda skillnaden mellan liv och död.

Eddie var nere i båtgaraget och förberedde den uppblåsbara båten, tillsammans med Linc och hans mannar. Det fanns bara en pir på Eos, och de misstänkte att den var tungt bevakad, men det kanske var deras enda väg till ön. Filmbilderna i realtid från drönaren skulle ge dem en uppfattning om hur läget såg ut. Nere i månbassängen höll dykarteamet på att förbereda deras Nomad 1000, om de skulle behöva den större av de två undervattensfarkosterna, och de placerade också ut lufttuber och utrustning inför en undervattensattack med tio man. Vapenavdelningen hade gått igenom vartenda vapen ombord på ”Oregon” för att kolla att de var rengjorda och att magasinen var fulla. Skadekontrollgruppen rapporterade att de var redo, och Julia befann sig nere på sjukmottagningen om det värsta inträffade och hennes tjänster behövdes.

Gomez och hans team i hangaren hade jobbat dubbla och tredubbla skift ända sedan fritagningen av Kyle Hanley och försökt få den tappra lilla Robinsonhelikoptern flygfärdig igen. Helikopterpiloten var inte alltför nöjd med resultatet. Utan ett ordentligt test, under kontrollerade former, kunde han inte garantera att den var flygduglig. Alla de tekniska systemen fungerade var för sig, han kunde bara inte säga om de fungerade tillsammans. Hissanordningen hade höjt upp helikoptern till huvuddäck, och en tekniker såg till att motorn hela tiden hölls uppvärmd, så att den kunde flyga med fem minuters varsel, men Adams bad Cabrillo att bara använda den som en sista utväg.

Juan kastade en blick på den digitala nedräkningen på stora skärmen. De hade en timme och elva minuter på sig att hitta Max och få bort den gamle skurken från Eos. I själva verket hade de mindre tid än så, för när den ballistiska projektilen slog ner på Eos fanns det stor risk att den skulle orsaka en jättevåg. Erics beräkningar visade att den skulle bli geografiskt begränsad, och topografin i den glesbefolkade Mandalaybukten skulle dämpa effekterna av den betydligt, men alla fartyg som var närmare Eos än tjugo distansminuter kunde vänta sig en guppig färd.

”Oregon” befann sig femton distansminuter från ön när bilden från det förarlösa flygplanet långsamt dök upp på skärmen som en grå klump i det glittrande havet.

George manövrerade drönaren över den tretton kilometer långa ön på tusen meters höjd, tillräckligt högt för att motorn inte skulle höras, och nu när solen snabbt började gå ner i väster skulle den vara nästan omöjlig att se. Eos var inget annat än kala klippor och ett och annat pinjeträd. Han riktade drönarens kamera mot platsen där responsivisterna hade byggt sin bunker, men där fanns inget att se. Ingången var väl kamouflerad från den här höjden. Enda indikationen på att det ens fanns någon, var den asfalterade vägen som slutade vid foten av en låg kulle.

”Hali, ta ett par stillbilder från kameran och förstora dem”, beordrade Juan. ”Se om du kan hitta några portar eller grindar där vägen slutar.”

”Jag sätter i gång direkt.

”Okej, George, sväng runt. Jag vill kolla in stranden och piren.”

Med hjälp av joysticken styrde Adams det förarlösa planet tillbaka ut över havet så att han kunde närma sig piren från skuggsidan. Stranden var bara ett hundratal meter lång och den utgjordes snarare av småstenar som vattnet hade slipat, än av mjuk, vit sand. På ömse sidor om stranden reste sig över trettio meter höga klippor och stängde in den fullkomligt. Själva klipporna verkade ointagliga utan klätterutrustning och väldigt gott om tid.

Piren låg mitt på stranden och utgjordes av en L-formad vågbrytare som sköt ut drygt tjugofem meter i vattnet. Vägbanken såg stabil ut och var mer än tillräckligt bred för de grävmaskiner och betongbilar som det en gång hade kryllat av på ön. Precis där piren mötte vägen låg en byggnad av korrugerad plåt. Runt det platta taket gick ett räcke varifrån man hade fritt skottfält åt alla håll. Därifrån hade man också god uppsikt över alla som närmade sig sjövägen. Bakom huset var en pickup parkerad.

På taket stod två vakter utrustade med automatvapen och var sin kraftig kikare. Ytterligare ett par vakter gick på piren, medan två andra patrullerade stranden.

Alla deras förbindelser till huvudbyggnaden gick under jord, så det fanns inget sätt att skära av dem för att på så sätt försöka isolera vaktbyggnaden. Juan föreställde sig att Zelimir Kovac hade skött säkerhetsarrangemangen och att han hade gett order om att vakterna genast skulle rapportera om de såg något misstänkt så att man kunde stänga in sig i bunkern.

”Byt till värmekameran”, sa han.

Scenen på bildskärmen förändrades, så att nästan alla detaljer försvann utom kroppsvärmen som vakterna utstrålade. Det fanns dessutom två vaktgrupper på klipporna som de inte hade upptäckt med den vanliga kameran.

”Vad tror du om de där indikationerna bredvid killarna uppe på klipporna?” frågade George.

”Små motorer som svalnar. Troligen är det såna där fyrhjulingar som de hade i Korinth. Jäkligt kul att köra om bara ingen skjuter efter en.”

Cabrillo var mer intresserad av indikationen de fick från vägen. Det var överskottsvärmen från deras kraftstation, precis som Eric hade sagt. De hade gjort ett mycket bra jobb med att maskera värmeutsläppet. Även för den mest tränade betraktare såg det ut som om vägen bara utstrålade den värme som hade magasinerats under dagen. Den svagt orangefärgade linjen i värmekameran fortsatte längs piren innan den spred sig över nästan hela pirens bredd.

Det måste vara en värmespridare, tänkte han, för att ytterligare dölja värmeutsläppet.

Han såg inga spår efter några luftintag.

Cabrillo tryckte på snabbtelefonen, så att han kunde prata med Eddie och Linc, som hade studerat bilderna från flygspaningen på en skärm nere i båtgaraget. ”Vad säger ni?”

Han visste svaret redan innan Eddie hade sagt något: ”Det kommer att bli rena slakten här och det finns inga garantier. Har du fått några detaljerade bilder av platsen där vägen slutar?”

”Hali jobbar på det just nu.”

”De kommer upp på skärmen”, sa Kasim.

De förstorade stillbilderna dök upp på skärmen och alla tittade uppmärksamt. Vägen slutade abrupt vid kullen. De visste att det måste finnas dörrar så att man kunde komma in, men de var mycket väl gömda.

”Beroende på hur bepansrade de är kanske vi kan spränga oss in”, sa Eddie utan någon större entusiasm.

”Vi vet ju inte om det krävs ett par hekto sprängdeg eller en kryssningsmissil.”

”Då använder vi Nomaden för att komma nära stranden och sen försöker vi hitta luftintagen. Vi behöver en skärbrännare för att ta oss ut ur röret när vi väl har kommit in”, sa Eddie. ”Jag önskar bara att vi hade haft mer tid på oss, så att vi kunde låta solen gå ner.”

Det var den ryska satellitens omloppsbana som bestämde tiden för deras attack och det kunde ingen göra något åt. Juan tittade på klockan igen just som siffran som angav timmar slog om till noll.

”Vad sysslar de där två vakterna på piren med?” frågade George efter att ha växlat över till drönarens vanliga kamera igen.

”Smiter från jobbet, ser det ut som”, sa Juan frånvarande.

”Jag tror att det kanske är nåt i vattnet. Jag tänker svänga runt med drönaren för att se lite bättre.”

Utan ljus kunde Max inte avgöra hur mycket luft det fanns kvar i tuben, men han uppskattade att han hade krupit i cirka tjugo minuter. Hur mycket han än ansträngde sig för att ta grunda andetag visste han att han förbrukade den dyrbara luften i snabb takt och det fanns inget slut på tunneln i sikte.

Efter ytterligare tio minuter kände han att det blev allt svårare att andas. Tuben var i det närmaste tom. Snart skulle han andas in den sista luften som hade samlats inne i dräkten och efter det skulle han långsamt kvävas. Max som hade varit så mycket på sjön hade alltid tänkt att han skulle dö drunkningsdöden. Men han hade aldrig övervägt möjligheten att drunkna i en strömvirvel av giftiga jetmotoravgaser.

Han kämpade envist på och förflyttade sig ett par decimeter för varje fyrbent steg. Den yttre dräkten var en förkolnad spillra och det lossnade hela tiden bitar från den, särskilt vid knäna. Lyckligtvis var det återstående skyddslagret mer än tillräckligt.

Kyle klarar sig, tänkte han. Han var säker på att Juan, oavsett vad som hände, skulle rädda hans son igen. Och på grund av fiaskot första gången, skulle han anlita en annan psykiater för att få hjälp att avprogrammera honom. Ordföranden gjorde aldrig om samma misstag två gånger, även om han inte visste vad som var orsaken första gången. Max trodde till och med att Cabrillo kunde räkna ut att det var dr Jenner som hade förrått dem, även om han förstod att Juan aldrig skulle kunna gissa sig till Jenners verkliga identitet. Han trodde det knappt själv.

Att dö för att rädda ett barn, tänkte han. Han kunde inte tänka sig någon större sak att dö för. Han hoppades att Kyle en dag skulle inse vilken uppoffring han hade gjort, och han bad en stilla bön om att hans dotter skulle förlåta sin bror för deras fars död.

”Smärtan . går att . ignorera.”

Det kändes som om han höll på att bestiga Mount Everest. Han behövde andas så djupt som möjligt för att dra in tillräckligt mycket luft, men varje gång han gjorde det skrek revbenen av smärta. Ochhur djupt han än andades in, kändes lungorna aldrig fulla.

Hans hand slog emot någonting i mörkret. Det var en direkt förolämpning mot hans ingenjörssjäl. En avgastrumma som den här skulle vara helt fri från hinder för att få ut största möjliga effekt av turbinerna. Han trevade utmed föremålet och gav till ett kraftlöst skratt. Det var den extra lufttuben som hade försvunnit genom röret. Efter sin vilda färd uppför ventilationstrumman hade den slutligen hamnat här med sin mer aerodynamiskt utformade ände vänd mot strömmen.

Max kopplade skyndsamt loss sin nästan tomma lufttub och satte fast den nya. Luften var precis lika avslagen och metallisk, men det spelade honom ingen som helst roll.

En kvart senare såg han det berömda ljuset i slutet av tunneln. Trumman vidgades och plattades ut till en värmespridare, för att dölja de varma avgaserna så att de inte skulle kunna upptäckas med en värmekamera. Flygplanen som var byggda i smygteknik använde sig av något liknande. Trycket från de heta avgaserna minskade när han tog av sig tuben och började åla på mage in i värmespridaren. Över öppningen satt tunna, vertikala järnstänger för att förhindra folk från att ta sig in i trumman.

Han såg vågorna slå in ungefär två och en halv meter under sig. Det måste vara högvatten, annars skulle vattnet rinna in i trumman när det steg. Han föreställde sig att det fanns en lucka som kunde sänkas ner för att skydda ventilationstrumman om det blev storm. Det visade sig omöjligt att sticka ut huvudet mellan järnstängerna, så han hade ingen aning om vad som låg till höger och vänster om honom. Han fick förlita sig på turen.

Han snurrade runt så att han kunde slå på en av stängerna med lufttuben. Eftersom han låg på sidan kunde han inte få så mycket kraft, så han drog sig lite bakåt och gjorde ett nytt försök. Han kände stöten i händerna när han gång på gång bankade mot gallret. Den salta och avgasfyllda luften hade fått metallen att rosta och på det femte slaget gick en svetsfog av på en av stängerna. Han upprepade sin attack mot stången bredvid och sedan mot en tredje.

När han förvissat sig om att det skulle finnas plats nog för honom att krypa ut, tog han tag i de tunna metallstängerna och böjde demutåt en efter en. Sedan stack han ut huvudet. Det fanns en smal plattform precis ovanför värmespridaren och en stege till höger om honom som ledde uppåt. Han skulle just vända sig om för att titta åt vänster då någon grep tag om axlarna på honom och slet ut honom från ventilationstrumman. Det gick så snabbt att han inte hade tid att reagera förrän någon slängde ner honom på en pir. Två vakter stod böjda över honom med var sin kpist i händerna. Till skillnad från killen som Max hade slagit medvetslös i generatorrummet såg de här två ut som proffs.

”Och vad sysslar du med, om man får fråga?” Vakten hade en kraftig cockneyaccent.

Med huvan på sig och med ringande öron efter att ha vistats så länge i röret såg Max hur vaktens läppar rörde sig, men kunde inte uppfatta vad han sa. Så fort han gjorde en ansats att ta av sig huvan spändes deras fingrar mot avtryckarna. Den ena vakten gick bakåt för att täcka sin kollega, som slet av Max huvan. ”Vem är du?” frågade han.

”Tjena, grabbar, jag kommer från sotningsfirman.”

Kapitel 36

”Det är Max!” utbrast Hali så fort han såg vakterna dra ut en person klädd i silverfärgad dräkt ur avgastrumman.

Juan snodde runt och tittade på George Adams. ”Sista utvägen! Nu sticker vi!”

Helikopterpiloten slog till en strömbrytare på konsolen som fick drönaren att flyga i en kilometerstor cirkel. Den skulle fortsätta i samma bana tills någon annan tog över kontrollerna eller bränslet tog slut. Han riktade kameran så att den pekade rakt mot piren och tryckte på en knapp så att den hela tiden skulle hålla piren inom synhåll. ”Hoppla, pålle!”

Cabrillo störtade i väg genom rummet, på väg mot trappan upp till akterdäck, så att den långbente Adams hade svårt att hålla jämna steg med honom. Juans mun var som ett smalt streck, men kroppen var mjuk och avspänd. Han var klädd i svart uniform, med en liten böjbar datorskärm fastsydd på ena ärmen. Han hade två Five-seveN-pistoler i axelhölster och ytterligare två hängande från höfterna. Eftersom det var lite osäkert hur tillförlitlig helikoptern var, tänkte han inte riskera någon annans liv under en flygning, så därför tog han avsiktligen med sig för mycket vapen. I benfickorna hade han fyra magasin till Heckler&Koch-kpisten som redan var inlastad i Robinson R44:an.

”Hur lyckas han, kan man undra”, sa George.

”Jag säger ju att han är en driftig jävel.” Juan satte på sin taktiska radio. ”Förbindelseprov. Hör ni mig?”

”Vi är här”, svarade Hali.

”Rorsman, vapenstationen, hör ni mig?”

Mannen och kvinnan som bemannade vapenstationen och fartygets roderkontroll svarade omedelbart.

”Vapenstationen, jag vill att du tar kontrollen över drönaren från din konsol och startar systemet för laserriktning. När jag pekar med lasern, öppnar du eld med tolvcentimeterskanonen.”

”Oregons” eldledningsfunktion var nästan lika avancerad som på en av flottans kryssare. Den lilla lasern i drönarens nos lyste på målet och datorn beräknade automatiskt de exakta gps-koordina-terna, sänkte eller höjde fartygets 120-millimeterskanon och sköt i väg ett antal projektiler.

”Vi måste gå närmare ön. Rorsman tar oss närmare.”

Juan aktiverade sin böjbara bildskärm. Han såg att Max fortfarande låg på rygg på piren, men det skulle inte dröja länge förrän de slängde upp honom på pickupen och körde honom till bunkern.

När ”Oregon” for fram över havet med högsta fart blåste det orkanvindar över däck. Juan och George rusade till Robinsonhelikoptern, och några besättningsmän höll upp dörren för Adams. Juans dörr hade tagits bort. Nu hade de lite tur, för motorn hade nyss stängts av, så när George startade den igen kunde han direkt koppla in transmissionen och sätta fart på rotorn. Först när rotorbladen hade börjat snurra tog han på sitt headset och spände fast sig.

”Rorsman, det här är Gomez. Vi är redo att flyga. Sänk farten nu.”

”Oregons” vattenjetaggregat stängdes genast av och sedan reverserades de. Då såg det ut som om fören hade träffats av en torped eftersom vattnet exploderade vid främre änden av fartygets drivtuber när man gjorde ett nödstopp. Medan de flesta fartyg av den här storleken behövde ett par kilometer för att kunna stanna, hade ”Oregon” med sitt revolutionerande drivsystem ungefär samma bromssträcka som en sportbil.

När den elektroniska vindmätaren på hissplattformen visade att vindstyrkan hade minskat till nio meter per sekund, ökade George motorvarvet och lyfte från däck.

”Nu går vi fria”, meddelade han i radion när medarna svischade förbi ovanför akterrelingen.

Vattenjetaggregaten reverserades igen och ”Oregon” satte återigen upp farten. Manövern hade varit så vältajmad att de tappade mindre än en minut.

”Snyggt jobbat”, sa Juan.

”Det sägs att övning ger färdighet. Självklart, men det skadar inte att vara fullfjädrad redan från början.”

Cabrillo log brett mot Gomez.

”Ordföranden, det är vapenstationen. Datorn säger att kanonen är inom räckhåll om åtta minuter.”

”Skicka upp tre lysraketer”, beordrade Juan. ”Så att Max vet att förstärkning är på väg.” Han vände sig mot George. ”Vad är din beräknade ankomsttid?”

”Jag har inte lämnat in nån färdplan eller nånting. Jag vet inte, kanske fem minuter.”

Juan hade synkroniserat sin digitalklocka med nedräkningen för när den ballistiska projektilen skulle slå ner. Han hade femtiofem minuter på sig att rädda Max och få ”Oregon” ut ur farozonen.

”Ställ dig upp”, fräste den engelske vakten, och när Hanley inte genast lydde fick han en spark på höften.

Max höll ut händerna i en ödmjuk gest. ”Ta det lugnt, pojkar. Ni tog mig på bar gärning. Jag ska inte gå nånstans. Jag kan väl få ta av mig lufttuben och krångla mig ur dräkten.”

Hade Max varit mer klartänkt hade han insett att han borde rulla ner i vattnet. Dräkten var lufttät och den tunga tuben skulle ha fått honom att sjunka som en sten. Plötsligt var det någonting ute på havet som fångade hans uppmärksamhet. Han kisade mot den nedåtgående solen och fick se ett litet vitt klot uppe i luften. Och sedan ytterligare en explosion strax under. Och därefter en till.

Om en jägare går vilse i skogen är den allmänt vedertagna signalen att avfyra tre skott med jämna intervall för att hjälpa sökteamen att komma rätt. Men lysraketerna var ingen signal från ett fartyg i sjönöd — det var Juan som talade om att ”Oregon” var på väg för att rädda honom.

Max hade egentligen aldrig gett upp hoppet, så han blev inte särskilt förvånad, men han fick ändå anstränga sig för att inte spricka upp i ett stort leende.

Han drog långsamt av sig den tunga lufttuben och skalade av de trasiga resterna av den värmeisolerande dräkten. Framsidan på den yttre dräkten var fortfarande silverskimrande, men baksidan var svart av sot.

En av vakterna pratade i en walkie-talkie och fick order från en överordnad.

”Nigel, mr Severance vill träffa den här killen direkt. De kommer att öppna ytterdörrarna först när vi är framme.” Han knuffade Max i ryggen med sitt vapen.

Max tog ett stapplande steg och sjönk ihop på piren. ”Jag kan inte gå. Jag har kramp i ett ben efter att ha krupit därinne. Jag har ingen känsel i det.” Han tog sig om knäet lika överdrivet som en fotbollsspelare som hoppas att motståndaren ska få en varning.

Vakten som hette Nigel sköt ett skott ner i piren bara någon decimeter från Max huvud. ”Så där. Har du fortfarande kramp, eller?”

Max uppfattade budskapet och reste sig. Han haltade kraftigt när de började gå in mot land, och när vakterna tyckte att det gick alltför långsamt fick han en knuff i ryggen.

Den svarta Robinsonhelikoptern kom plötsligt dånande runt en hög udde och dök ner mot piren, likt en rovfågel som jagar efter ett byte. George höll nosen vänd nedåt så att rotorbladen piskade genom luften bara en meter ovanför piren. Max låg redan på mage efter knuffen och fick nu sällskap av vakterna som kastade sig ner medan helikoptern smattrade tätt ovanför.

De beväpnade vakterna i de två posteringarna uppe på klipporna hade utsikt över stranden och öppnade eld, men Adams fick helikoptern att dansa som en boxare som parerar för slagen. Vakterna hade ingen spårljusammunition, så de kunde inte korrigera tillräckligt snabbt och lyckades därför inte träffa.

”Vi måste vänta tills de får bort honom från stranden”, sa Juan. ”Annars kommer vi att bli träffade av den där korselden.”

Allteftersom skuggorna blev längre blev det allt svårare att se vakterna som patrullerade stranden, och enda sättet att upptäcka demvar att hålla utkik efter mynningsflammorna från deras automatvapen.

Vakterna på piren tog tag i var sin arm på Max och släpade honom mot land samtidigt som de litade på att deras kolleger i vaktbyggnaden och längs stranden skulle hålla helikoptern stången. Max försökte kämpa emot, men efter den svåra prövning han hade gått igenom var han ganska hjälplös.

Den sovjetiska satelliten som rusade fram över Grönland som en hämndlysten demon, gick igenom den sista av sina systemkontroller samtidigt som den förberedde sig för att skicka i väg en av de åtta hundra kilo tunga tungstensstängerna. Innanför det yttre höljet hade projektilen som var som en telefonstolpe i storlek satts i rotation med tusen varv i minuten för att få bättre stabilitet när den kom in i atmosfären. Målsökningsdatorn, som var uråldrig med dagens mått mätt men tillräcklig för sin uppgift, väntade medan satelliten i hög hastighet rörde sig mot de rätta koordinaterna.

En liten puff av komprimerad gas kom ut från en av dess styrraketer när den noterade att det behövdes en ytterst liten kurskorrigering. Skyddet över utskjutningstuben öppnades sakta och för första gången någonsin exponerades tungstenskärnan för vakuumet i rymden.

Satelliten fortsatte sin färd över himlen samtidigt som jorden långsamt roterade under den, och för varje sekund kom den allt närmare sin skjutposition utan någon hänsyn till dramat som utspelade sig därnere.

”Ordföranden, vapenstationen här”, hörde Juan i den taktiska radion. ”Vi har kommit inom skotthåll.”

”Skjut en antipersonell granat mot östra klippan”, beordrade Cabrillo.

Tretton kilometer ut på havet valde en laddningsrobot ut den rätta granaten ur förrådet och förde in den i vapnet. Kanonen satt dold i ”Oregons” för, vilket gjorde att den kunde vridas nästan etthundraåttio grader när lavetten var fullt utsträckt. De yttre portarna hade redan sänkts ner och kanonröret var synligt. Djupt inne i fartyget registrerade målangivningsdatorn laserpricken som drönaren skickade ut mot klippans topp och beräknade ögonblickligen dess position i förhållande till kanonen. Kanonröret höjde sig i rätt vinkel, och just som fartygets för lyftes av en våg dånade den stora kanonen.

Datorn var så exakt att den kompenserade för de mikrosekunder det tog för granaten att lämna kanonröret och den sträcka som jorden skulle röra sig medan projektilen befann sig i luften.

Tio sekunder efter att granaten hade lämnat kanonröret sprack den upp och släppte loss en skur av härdade stålkulor som träffade övre delen av klippan som en förintande hagelsvärm. Klippan sveptes in i ett dammoln och någonstans inuti den kvävande röken fanns de sönderslitna resterna av två av responsivisternas vakter.

”Snyggt skott”, hojtade Juan. ”Och nu den västra.”

Männen som bar Max tappade honom när den höga klippan pulvriserades, och han kom snabbt upp på fötter och började springa. Men han kom bara några meter innan han fälldes med en flygande tackling och trycktes ner mot den skrovliga asfaltsvägen. Svärande slog den ena vakten till honom i bakhuvudet och för ett ögonblick svartnade det för ögonen på honom. Max kämpade emot och tvingade sig att förbli vid medvetande.

En ny explosion ekade över stranden när nästa granat detonerade. Den träffade precis under prickskyttarnas tillhåll och åstadkom inte mycket mer än tusen små gropar i berget.

”Jag vet, jag vet”, ropade den som bemannade vapenstationen och tolv sekunder senare utplånades den västra klippan.

Vakterna slängde upp Max på flaket på pickupen — den ene tryckte ner hans huvud mot golvet med en automatkarbin, medan Nigel hoppade in bakom ratten. De hade inte kommit mer än femton meter förrän även vaktbyggnaden träffades av en högexplosiv granat. Det korrugerade plåtskjulet slets sönder i fogarna och orangefärgade eldslågor slog ut som en dödlig ros. Den kraftiga stöten kastade lastbilen framåt och för ett ögonblick tappade Nigel kontrollen, men han parerade med ratten och höll sig kvar på vägen.

De två vakterna som var kvar på stranden måste ha trott att de hade fått order om att retirera, för de kastade sig upp på var sin fyrhjuling och skyndade efter pickupen.

George vände helikoptern och la sig bakom de tre fordonen och sedan lite till höger om dem för att Juan skulle ha fri sikt.

”Vapenstationen, sätt en pansarbrytande granat mitt på vägen framför pickupen och fortsätt att skjuta framför dem så att de blir fördröjda.” Svaret drunknade i en smattrande skottsalva när Cabrillo öppnade eld med sin kpist.

Föraren på fyrhjulingen som han skjutit mot gjorde en tvär gir men fortsatte ändå. Juan var en mycket skicklig skytt, men att skjuta från en flygande helikopter mot ett rörligt mål var i det närmaste omöjligt. Mannen besvarade elden med en hand, men kulkärven gick ändå så nära helikoptern att George tillfälligt var tvungen att avbryta jakten.

Trettio meter framför pickupen försvann vägen plötsligt, när en pansarbrytande projektil med kärna av utarmat uran slog ner i marken. Juan hade särskilt beordrat en sån, eftersom alla andra projektiler i deras arsenal skulle ha sprängt lastbilen i småbitar.

Föraren ställde sig på bromsen och vred hårt på ratten. Vägen låg i en sänka och hjulen började spinna när han försökte få upp fordonet.

Cabrillo såg sin chans. ”George, nu!”

Piloten svängde runt med helikoptern och störtdök mot pickupen. Vakten som höll fast Max försökte höja sitt vapen, men Max sparkade honom och tvingade honom att koncentrera sig på fången. Eftersom Juan inte hade tid att sätta in ett nytt magasin i kpisten slängde han in den där bak i helikoptern och lossade säkerhetsselen.

Dammet som revs upp av de snurrande rotorbladen skymde delvis sikten för Juan, men han såg hyggligt när George sänkte farten för anpassa den till pickupens fart, samtidigt som den närmade sig kullens krön.

Juan tvekade inte. Han hoppade när de befann sig tre meter över bilen. Den andra vakten hade bankat på pickupens tak för att varna Nigel så fort han såg någon luta sig ut från helikoptern och Nigel vred på ratten.

Cabrillo landade på kanten av flaket, och i samma ögonblick som han böjde knäna för att dämpa den brutala stöten var han nära att kastas av på grund av den häftiga giren. Han försökte hugga tag ivakten men nådde inte, och han lyckades nätt och jämnt få tag med fingrarna om flaket då han tumlade baklänges. Hans ben släpade i marken när han försökte dra sig upp på pickupen igen.

Plötsligt tornade vaktens hånleende ansikte upp sig ovanför honom. Cabrillo släppte taget med höger hand för att dra upp en av sina automatpistoler, men han var inte tillräckligt snabb. Han hade handen på vapnet när vakten slog till så hårt över fingrarna på hans vänstra hand att handen öppnade sig automatiskt.

Cabrillo föll i marken med en hård duns och rullade en bit, samtidigt som han kröp ihop till en boll för att skydda huvudet.

Han reste sig med en svordom och kände sig lite konstig efter att ha fått en smäll i nacken. Snabbt skakade han av sig dimman i huvudet och tittade upp mot himlen för att vinka åt George att komma och hämta upp honom. Just då kom de två fyrhjulingarna farande genom terrängen, och förarna tvingades hålla i styret med båda händerna för att kunna bemästra sina fordon på det steniga underlaget.

Avståndet var egentligen alldeles för långt, men han kunde inte ta risken att de öppnade eld mot honom med sina automatvapen. Juan drog de två pistolerna ur höfthölstren och sköt spärreld mot föraren som kom upp på högersidan. Det small och han avlossade tjugo skott på mindre än sex sekunder. Åtta av skotten träffade vakten och gjorde hackmat av hans inre organ och blåste bort halva huvudet.

Cabrillo slängde ifrån sig de två rykande pistolerna, drog fram det andra paret som han hade haft på ryggen och började skjuta igen redan innan liket efter den första vakten fallit av från fyrhjulingen.

Den återstående vakten körde med en hand och sträckte sig efter AK-47:an som han hade hängande på ryggen. Han fortsatte framåt till och med när kulorna visslade omkring honom och lyckades slänga i väg ett par skott innan han blev träffad i låret. Han sköt igen, men det var som om hans måltavla inte brydde sig.

Juan verkade helt oberörd fast kulorna ven omkring honom. Han fortsatte lugnt att skjuta tills han träffade rätt. Två skott träffade föraren i halsen, så att senor och vävnader slets av och hela huvudet ramlade till marken. Fyrhjulingen fortsatte uppför backen somen modern version av Washington Irvings huvudlöse ryttare. När fordonet nådde Cabrillo sköt han ut med foten för att sparka av kroppen från sätet. De livlösa fingrarna som fortfarande höll tag om gashandtaget släppte sitt grepp och motorn gick ner på tomgång.

Cabrillo hoppade upp på fyrh julingen och körde i väg efter Max och kom upp på kullens krön så snabbt att han flög en bit. Pickupen hade fått ett försprång på fyra hundra meter, men när ännu en pansarbrytande projektil sprängde sönder en klippa framför fordonet gjorde föraren en skarp gir och gav Juan chansen att knappa in på försprånget.

Kapitel 37

Mark Murphy hade aldrig mått sämre. Hans näsa var röd och gjorde ont när han rörde vid den, men han var hela tiden tvungen att snyta sig så det kändes som om den aldrig skulle läka. För att göra saken värre var han serienysare. Om han nös en gång gjorde han det sedan fyra eller fem gånger på raken. Huvudet kändes som om det var proppfullt med bomull och varje andetag lät som om det rullade runt stenkulor i bröstet på honom.

Men man kan säga att han var i gott sällskap för nästan alla ombord på ”Golden Sky” var i ungefär samma skick. Linda Ross symtom var bara något lindrigare än hans, men inte heller hon hade undgått virusinfektionen som svepte som en löpeld över fartyget. Var och varannan sekund ryste hon till av feberfrossa. De flesta passagerarna satt och tryckte i sina hytter medan kabyssen serverade litervis med kycklingsoppa och sjukvårdarna delade ut förkylningsmediciner.

De satt ensamma mittemot varandra i biblioteket med var sin bok i knäet om någon skulle råka gå förbi. Båda hade slängt drivor med använda pappersnäsdukar på bordet som stod närmast.

”Nu förstår jag varför de valde att släppa ut viruset på ett kryssningsfartyg.”

”Varför det?”

”Jamen, se på oss. För det första är vi praktiskt taget fångar ombord på fartyget. Alla blir exponerade tills de blir smittade. För det andra finns det bara en läkare och sköterska. När alla blir sjuka påen och samma gång blir de helt överlupna med arbete. Om de här terroristerna slog till mot en stad skulle det finnas gott om sjukhus som skulle kunna hjälpa till och därmed skulle exponeringstiden när folk kan smitta varandra bli mycket kortare. Ett utbrott skulle isoleras och de smittade skulle snabbt sättas i karantän.”

”Det har du rätt i”, sa hon lojt, för hon kände sig alldeles för eländig för att orka delta i ett samtal.

”Vi kan väl gå igenom alltihop en gång till”, sa Murphy.

”Snälla Mark, vi har redan gjort det tusen gånger. Det är inte luftkonditioneringssystemet eller vattensystemet, det är inte i maten eller nån annanstans där vi har kollat och dubbelkollat. Det kommer att krävas ett teknikerteam som plockar isär den här båten bit för bit för att hitta spridningsanordningen.”

Murph hade inte lyckats komma fram till någon lösning ens innan han drabbades av den här förkylningen som skakade hela hans kropp. Och han hyste inget större hopp om att komma på den nu, men han var inte den som gav upp.

”Kom igen, Linda. Det här är praktiskt taget en flytande stad, eller hur? Vad krävs det för att hålla i gång en stad?” Hon gav honom en blick som tydligt sa att hon inte var intresserad av att leka den här leken, så han besvarade sin egen fråga. ”Mat, vatten, renhållning, sophämtning och el.”

”Ja, de kommer att förgifta soporna.”

Han brydde sig inte om hennes spydigheter. ”Eller så kan vi betrakta det från en annan vinkel. Ett kryssningsfartyg är ett hotell. Vad behövs för att driva ett hotell?”

”Samma saker”, sa Linda. ”Plus några små minttabletter på kudden på kvällen.”

”Du är inte till nån större hjälp.”

”Jag försöker inte vara till nån hjälp heller.”

Mark satte sig plötsligt upp i stolen. ”Du sa det!”

”Förgiftade minttabletter?” frågade hon surt.

”Vem kommer med minttabletterna?”

”En städerska.”

”Och vad gör hon i rummet i första hand?”

”Städar och byter . Herregud!”

”Jag kommer ihåg i Grekland när vi räddade Max son. De hade en massa stora tvättmaskiner men inga torktumlare”, sa Murph. ”De tränade. Viruset förs in via tvätten. Passagerarna får rena lakan varje dag. Och om de inte kommer i kontakt med viruset tillräckligt mycket på det sättet, så finns det rena servetter både i matsalarna och i besättningens mässar. Det är ju perfekt. Att torka sig om munnen med en smittad servett är lika effektivt som att ge nån en spruta med samma sak. Jag slår vad om att inom tolv timmar från det att man har lagt viruset i tvättmaskinerna har alla kommit i kontakt med det virussmittade linnet.”

Han tog sig om huvudet. ”Varför har jag inte tänkt på det tidigare? Det är ju så uppenbart.”

”Det är bara uppenbart efter att man har kommit på det. Lite som att man hittar nåt på det sista stället man letar”, retades Linda och gav igen för det Mark hade sagt tidigare. Hon kom långsamt på fötter. ”Nu går vi och kollar om du har rätt.”

Fyrhjulingen med sina extra kraftiga stötdämpare och fjädrar var konstruerad för att klara tuff terräng, men Juan pressade fordonet till den absolut yttersta gränsen när han jagade efter pickupen. Eftersom granaterna slog ner bara någon meter framför bilen tvingades föraren köra ojämnt och ryckigt och Juan hade snart knappat in på avståndet.

”Ordföranden, det är Hali. Jag vill varna för att det bara är fyrtiofem minuter kvar. Jag upprepar — nedslag om fyrtiofem minuter.”

”Jag hör dig”, sa Juan. Nu började säkerhetsmarginalerna krympa. ”Fast jag önskar att jag inte hade gjort det. Vapenstationen, jag vill att du gör uppehåll i skjutandet en stund. George, du måste distrahera killen där bak så att jag kan komma närmare. Flyg lågt över dem.”

”Uppfattat.”

Med ett knä i ryggen och med pipan på en automatkarbin inkörd i nacken, hade Max ingen aning om vad som hände omkring honom. Vapnet rycktes plötsligt undan och vakten sköt en kort salva. Max vred på huvudet tillräckligt mycket för att se att han sköt upp mot himlen. Robinsonhelikoptern flög plötsligt över lastbilen, sålågt att vakten var tvungen att ducka.

Max använde distraktionsmomentet till att köra armbågen i skrevet på vakten. Slaget var klumpigt och avigt och verkade inte hejda honom det minsta. Han snodde runt med vapnet men Max blockerade hans arm, så att skottet som brann av gick rätt upp mot den mörknande himlen utan att träffa någon. Med ögonen svidande av krutstänken körde Max knytnäven i vaktens oskyddade sida. Vakten svarade med att slå Max i ansiktet. Den förnyade smärtan tycktes provocera Hanley och han fick ett raseriutbrott och svingade vilt samtidigt som han reste sig upp på knä för att få bättre kraft i slagen.

Det var för trångt på flaket för att vakten skulle kunna rikta automatkarbinen mot honom, så han knuffade till Max med vapnet i stället. Hanley föll omkull och svepte ut med benet för att den andre skulle hamna på ändan. Max reste sig på ostadiga ben och höll fast i kanten på lastbilen för att stå stadigare.

Juan var inte mer än en halvmeter från lastbilens bakre stötfångare med sin fyrhjuling. Han böjde sig ner över styret så att föraren inte skulle se honom. Max såg att Juans läppar rörde sig när han pratade antingen med George — som fortfarande kretsade över dem — eller någon ombord på ”Oregon”.

Max kastade sig över den liggande vakten som en professionell fribrottare, men armbågen han körde in i magen på honom ingick inte i någon show. Vaktens ögon var nära att tränga ur sina hålor och kinderna blåstes upp när all luft gick ur honom.

Några sekunder senare träffade ytterligare en granat från fartygets huvudvapen precis framför pickupen. Föraren saktade ner och girade åt vänster, vilket gav Juan en chans att köra upp jämsides med fordonet.

”Max, sluta larva dig och hoppa!” Juan reste sig till hälften för att ge Max så mycket utrymme som möjligt.

Max kravlade över baklämmen och satte sig på huk på stötfångaren. Sedan sträckte han ut ena benet och fick det över sadeln innan han flyttade tyngdpunkten. Han landade tungt och tog ett hårt tag om Juans midja för att inte ramla av.

Nigel, den engelske vakten som körde lastbilen, valde just detögonblicket för att kasta en blick i backspegeln. När han insåg att fången höll på att rymma svängde han mot fyrhjulingen och tvingade Juan att tvärbromsa. Nigel ställde sig också på bromsen och när fyrhjulingen sedan körde i väg följde han efter.

Med två storvuxna män som satt grensle över fyrhjulingen var de två fordonen jämnsnabba över den ojämna marken. Juan lyckades inte köra ifrån pickupen och hur tvära svängar han än gjorde hängde föraren med. Responsivisten verkade ha insett att om han höll sig i närheten av den flyende fyrhjulingen så kunde kanonen som var riktad mot honom inte avlossas.

”Han leker med oss”, fräste Juan och kastade en blick över axeln och såg pickupens platta grill mindre än fem meter bakom dem. ”Och vi har inte tid med det här. Kul att se dig, förresten. Men det var värst vad du ser ut i ansiktet.”

”Kul att se dig också”, skrek Max genom vinden. ”Och det känns värre än det ser ut.”

”Håll i dig”, manade Juan och körde fyrhjulingen över kullen som ledde tillbaka till vägen. De åkte nedför i rasande fart och Juan vred om styret så att fordonet kanade i makadamen. Han gasade på för fullt, samtidigt som pickupen fortfarande följde efter.

De hade fått ett försprång på femton meter, vilket gjorde det frestande för Juan att beställa ett skott från ”Oregon”, men pickupen var snabbare än fyrhjulingen på den jämna vägen och knappade in på avståndet innan han hade hunnit dela ut sin order.

”Vapenstationen, gör dig beredd att skjuta en spränggranat längst ut på piren.”

”Jag är beredd.”

”Vad håller du på med?” frågade Max oroligt.

”Plan C.”

De flög nedför vägen, även om det inte var fyrhjulingens toppfart. Cabrillo behövde spara lite i reserv. De körde förbi de brinnande resterna av vakthuset och tvingades runda glödande bitar av korrugerad plåt. Juan fortsatte ut på piren och drog på full gas samtidigt som han med expertblick bedömde hastighet, avstånd och tid.

”Eld.”

Pickupens förare lät dem få ett försprång eftersom han inte förstod varför fyrhjulingen avsiktligt skulle stänga in sig i ett hörn ute på piren, men när han insåg att den inte saktade ner trampade han gasen i botten för att hålla sig så nära som möjligt.

”George”, skrek Juan i radion. ”Gör dig redo att plocka upp oss ur vattnet.

Piloten svarade något som gick förlorat i vinden.

Juan och Max körde nedför hela piren och var uppe i åttio kilometer i timmen.

Max insåg plötsligt vad Juan tänkte göra och skrek: ”Din galne jääääv . ”

De flög ut från piren och fortsatte minst fem meter innan de föll i vattnet. Sekunden efter bromsade pickupen in så häftigt att den var nära att välta. Innan bilens fjädring ens hade slutat gunga, flög dörren upp och vakten höjde sin automatkarbin eftersom han var fast besluten att döda de två männen så snart de kom upp till ytan igen.

Det höga vinandet varade i mindre än en sekund, så vakten hann inte reagera.

Spränggranaten träffade piren och inte pickupen, men det spelade knappast någon roll. Båda sprängdes i småbitar av explosionen och spillror flög ut över havet.

Juan hjälpte Max att ta sig upp till ytan. Han spottade ut lite vatten och betraktade förödelsen bakom dem. Halva piren var borta, medan resten hade förvandlats till träflisor och knäckta pålar.

”Var det där verkligen nödvändigt?” mumlade Max.

”Minns du när jag berättade om mitt första uppdrag för Bolaget?”

”Det var nåt med en rysk satellit.”

”Ett vapen med ballistiska projektiler som kretsar i en bana runt jorden.” Juan drog upp armen ur vattnet för att kolla på klockan. ”Det kommer att utplåna den här ön om trettioåtta minuter. Och då vill jag helst vara så långt härifrån som möjligt.”

Robinson R44:an hade en svans av rök efter sig när den dök upp ovanför klippan och närmade sig piren. Det måste ha varit det George försökte säga, tänkte Juan — att helikoptern var skadad. Adams svängde skickligt ner med helikoptern och hovrade rakt ovanför dem så att vinddraget piskade upp en dimma av upprört havsvatten. Han gick ner så lågt att medarna snuddade vid vattenytan. Juan sträckte sig upp mot den öppna dörren och hjälpte Max att klättra ombord. Helikoptern krängde till oroväckande när hans tyngd rubbade balansen.

Juan skulle just klättra upp efter Hanley då helikoptern träffades av en skottsalva.

”I väg!” skrek han och klamrade sig fast vid meden.

George behövde inte bli tillsagd mer än en gång. Han ökade motorvarvet och styrde bort från piren där ytterligare en pickup hade dykt upp, med två män på flaket som sköt vilt med sina automatkarbiner. Juan hängde som en apa i armar och ben och höll sig fast för allt vad han var värd. Vinden slet i honom och de våta kläderna kändes som is, men det var inget han kunde göra åt det. ”Oregon” låg bara några kilometer ut och han ville inte att George skulle behöva sakta ner för att han skulle kunna klättra in i kabinen.

Adams måste ha meddelat över radion att de var på väg, för varenda lampa och lanterna på fartyget var tänd och det stod extra besättningsmän på däck, redo att hjälpa till med landningen. Rorsman hade vänt fören bort från Eos och den gamla skutan var redan på väg.

George lämnade mycket luft mellan helikoptern och relingen när han svepte in över aktern. Han struntade i varningslamporna som blinkade och signalerna som ljöd i cockpiten och som visade att hans älskade Robinson R-44 låg i dödsryckningar. Han föreställde sig hur oljan brann i den överhettade transmissionen när han varsamt gick ner på lägre höjd.

Juan släppte taget om meden när han befann sig rakt över de väntande besättningsmännens uppsträckta händer. De fångade honom utan svårighet och satte ner honom på fötter. Sedan flyttade de sig snabbt ur vägen för att ge Adams det utrymme han behövde för att sätta ner helikoptern på däck.

”Rorsman, sätt högsta fart”, beordrade Juan i samma ögonblick som medarna snuddade vid däck. ”Larma alla ombord och förbered fartyget för en kollision.”

Adams stängde av motorn så fort han kände medarna ta mark, men skadan var redan skedd. Det slog upp eldslågor från motorplåtarna och runt rotorfästet. Flera besättningsmän stod beredda med brandslangar, och han och Max hoppade ut från helikoptern i en störtflod av skum.

När George var på betryggande avstånd, vände han sig om och såg på helikoptern. Han förstod att den var bortom räddning.

Juan la handen på hans axel. ”Vi skaffar en skinande ny Robin- son till dig.”

De gick in innan vinden blev för stark. Bakom ”Oregon” hukade Eos i havet - en intet ont anande stenbumling vars tid på jorden var räknad.

Kapitel 38

Thom Severance var inte säker på vad han skulle göra. Vakterna vid piren hade rapporterat att de fångat Max Hanley när han försökte rymma från anläggningen genom avgasröret — av alla ställen — och sedan sa de att de blev attackerade av en svart helikopter. Ett kort ögonblick var han rädd att det var FN som låg bakom attacken, med tanke på ryktena om deras divisioner av svarta helikoptrar. Han hörde lösryckta delar av ett samtal över walkie-talkien och sedan hade det blivit tyst. Kamerorna som satt uppe på vaktbyggnaden slocknade, så till slut beordrade han en bil att åka och kolla piren.

”De kom undan, mr Severance”, rapporterade vaktchefen. ”Hanley och ytterligare en man i helikoptern. Vakthuset är förstört och flera av mina killar saknas.”

”Var de fler?”

”Jag har patruller som är ute och letar nu. Än så länge verkar det bara ha varit en man.”

”Var det en enda person som dödade alla vakterna och förstörde piren?” frågade han misstroget.

”Jag har ingen annan förklaring.”

”Då så, fortsätt leta och rapportera genast allt som avviker från det normala.”

Severance drog med fingrarna genom håret. Lydell Coopers sista order hade varit mycket exakt. Han skulle inte sända signalen förrän om ytterligare två timmar. Men tänk om de var utsatta för en mycket större attack. Att fördröja kunde innebära ett misslyckande. Å andra sidan, om han skickade signalen för tidigt skulle det kunna betyda att viruset ännu inte hade anslutits till tvättmaskinerna på alla de femtio fartygen.

Han ville ringa sin mentor, men det här var ett beslut han kände att han borde fatta på egen hand. Lydell var på väg tillsammans med Heidi och hennes syster Hannah. De skulle inte komma förrän viruset hade släppts ut. Severance hade enväldigt styrt responsiviströrelsen i åratal och ändå visste han, likt en son som tar över familjeföretaget, att han ständigt granskades under lupp och i själva verket inte styrde alls. Han glömde aldrig att Lydell kunde köra över alla beslut han fattade, utan förvarning eller förklaring.

Det hade stört honom en aning, även om Cooper inte hade lagt sig i särskilt mycket. Men nu när insatserna var så höga önskade han att han hade haft någon som sa åt honom vad han skulle göra.

Vad spelade det för roll om de missade några fartyg? Lydells beräkningar om sjukdomens spridning krävde bara fyrtio skeppslaster för att smitta alla på hela jorden. De tio ytterligare fartygen var mer som en försäkring. När han blev tillfrågad varför några av fartygen undgick smittan kunde han hävda att spridningsmekanismerna strejkade. Och om alla fungerade skulle ingen någonsin få veta vad han gjort.

”Så får det bli”, sa han och slog sig på knäna och reste sig.

Han gick med bestämda kliv in i ELF-sändarrummet. En tekniker i labbrock stod böjd över kontrollerna. ”Kan du skicka signalen nu?”

”Det är inte schemalagt förrän om ett par timmar.”

”Det var inte det jag frågade.” Nu när beslutet var fattat hade Severances arroganta ton återvänt.

”Det tar några minuter att dubbelkolla batterierna. Kraftstationen är inte i gång just nu på grund av skador på avgassystemet.”

”Sätt i gång.”

Mannen konfererade med en kollega djupt nere i anläggningen med hjälp av en snabbtelefon, och han använde en svårbegriplig vetenskaplig jargong som Severance inte alls hängde med i.

”Nu dröjer det bara en liten stund, mr Severance.”

Den ryska satellitens elektroniska hjärna räknade tiden i bråkdels sekunder när den visslade fram över Europa i tjugosjutusen kilometer i timmen. Banan hade beräknats med en precision på en hundradels bågsekund, och när satelliten nådde en viss punkt skickades en signal från den centrala processorn till utskjutningstu- ben. Det hördes inget ljud i rymdens vakuum när en explosiv ström av komprimerad gas slungade ut tungstensstången ur tuben. Den var riktad nästan rakt nedåt och den började sin färd mot jorden lätt vinklad, precis som konstruktörerna hade tänkt sig, så att den kunde tas för en fallande meteorit. Kollisionen med de första molekylerna i övre atmosfären värmde bara upp stången. Ju längre ner den föll, desto hetare blev den, tills hela stången glödde röd, sedan gul och slutligen lysande vit.

Värmeutvecklingen var enorm men översteg aldrig tungstenens smältpunkt som var över tre tusen grader Celsius. Iakttagare på marken kunde tydligt se stången när den rusade fram över Makedonien och norra Grekland och gav upphov till ljudbangar.

Den digitala klockan på stora bildskärmen var nu nere på ensiffriga värden. Juan hade undvikit att titta på den innan de räddat Max, men nu kunde han inte slita ögonen från den. Max hade vägrat att låta sig behandlas på sjukmottagningen innan projektilen hade träffat Eos, så Hux hade tagit med utrustningen upp till kommunikationscentralen och behandlade hans skador där. Havet var så lugnt att hon kunde utföra sitt arbete, trots att ”Oregon” åkte österut med högsta fart.

Max brukade alltid ha en spydig kommentar på tungan när Juan körde maskinerna över röda strecket, men han visste mycket väl vad som väntade och höll tyst. De befann sig ännu inte på tillräckligt stort säkerhetsavstånd från explosionen och om Cabrillo trodde att det skulle ha hjälpt att gå ut och knuffa på skulle han ha gjort det.

Hali Kasim slet av sig hörlurarna och svor.

”Vad är det?” frågade Juan oroligt.

”Jag uppfattar signaler på ELF-bandet. Det är från Eos. De skickar utlösningskoden.”

Cabrillo bleknade.

”Det är ingen fara.” Max röst lät nasal på grund av bomullstussarna han hade instoppade i sin sönderslagna näsa. ”Våglängderna är så långa att det kommer att ta ett tag att skicka hela koden.”

”Eller så skulle de kunna släppa ut viruset vid första tecknet på ELF-signalen”, sa Hali.

Juans handdator var svettiga. Han stod inte ut med tanken på att de hade kommit så långt bara för att sedan misslyckas i sista stund. Han torkade händerna på byxorna. Det var bara att vänta.

Han avskydde att vänta.

Klädda i vaktmästaruniformer smög Linda och Mark än en gång fram längs de nedre däcken på ”Golden Sky” och försökte komma ihåg var fartygets tvätteri låg. Det var bara några få besättningsmän i rörelse, och var och en var så fullt upptagen med att känna sig hängig att ingen reflekterade över två okända ansikten.

Ljudet av brummande torktumlare visade dem slutligen vägen. Det bolmade ut ånga från det svagt upplysta rummet. Ingen av de kinesiska arbetarna tittade upp från sina sysslor när Linda och Mark gick in på tvätteriet.

Det stod en man lutad mot väggen precis innanför dörren. De hade inte sett honom och nu tog han Lindas arm i ett hårt grepp.

”Vad gör ni här?” frågade han barskt.

Hon försökte slita sig loss. Mark kände igen killen och såg att det var en av dem som hade kommit i helikoptern tillsammans med Zelimir Kovac. Självklart borde han ha förstått att de skulle placera ut en vakt. Han tog ett steg fram för att ingripa då mannen drog upp en pistol och satte den mot Lindas tinning.

”Ett steg till och hon är död.”

Tvätteripersonalen var väl medveten om vad som försiggick, men fortsatte oförtrutet sina sysslor med att bära kläder, vika lakan och pressa skjortor.

”Ta det lugnt.” Mark hade backat ett par steg. ”Vi har en arbetsorder på en trasig skjortpress.”

”Visa mig era id-brickor.”

Mark tog fram sin id-bricka ur framfickan på overallen. Kevin Nixon hade inte vetat exakt hurdana id-kort Golden Lines personal hade, men det var en bra förfalskning och Mark tvivlade på att Kovacs underhuggare skulle se någon skillnad. ”Kolla. Det står här. Jag heter Mark Murphy.”

Plötsligt dök Kovac upp och hans kraftiga kropp upptog praktiskt taget hela dörröppningen.

”Vad är det som pågår här?”

”De här två påstår att de är här för att fixa nåt.”

Serben drog fram en automatpistol ur sin vindtygsjacka. ”Jag gav kaptenen uttryckliga order om att inga andra än tvätteripersonalen skulle få komma in i det här rummet. Vilka är ni?”

”Det är slut, Kovac”, sa Linda och hennes flickaktiga röst var hård som flinta. Hon märkte att det gjorde honom chockad att hon visste vad han hette. ”Vi vet allt om viruset och hur ni sprider det med hjälp av tvättmaskiner ombord på flera kryssningsfartyg. Just i det här ögonblicket grips era mannar på fartyg över hela världen. Anordningarna håller på att plockas bort. Ge upp nu direkt, så kanske du får se utsidan på ett fängelse nån mer gång i livet.”

”Det tvivlar jag starkt på, min unga dam. Jag heter inte Kovac.” Han nämnde ett annat namn, ett som hade figurerat i media under kriget i Jugoslavien. Det var namnet på en av de värsta massmördarna som hade sluppit undan. ”Så du förstår, jag tror aldrig att de skulle släppa ut mig från fängelset.”

”Är du helt galen?” frågade Mark. ”Är du alltså beredd att dö för er dumma sak? Jag var ombord på ’Golden Dawn’. Jag såg vad det där viruset gör med folk. Ni är ju sinnessjuka.”

”Om det är det ni tror, då vet ni inte allt. Faktum är att jag tror att ni bluffar. Viruset som är laddat i de där” — han gjorde en svepande gest med handen mot de stora tvättmaskinerna — ”är inte samma som jag använde på ’Golden Dawn’. Det är skapat utifrån samma stam, men det här är inte dödligt. Vi är inga monster.”

”Du har just medgett att du har dödat nästan åtta hundra människor och ändå påstår du att du inte är nåt monster?”

Då log Kovac faktiskt. ”Jaja. Dr Lydell Cooper är inget monster. Viruset som vi ska släppa ut kommer inte att orsaka nåt värre än hög feber. Det är bara det att det finns en liten bieffekt. Sterilitet. Om några månader kommer halva världens befolkning att upptäckaatt de inte kan få barn.”

Linda kände sig illamående. Mark svajade till när han insåg hur försåtlig deras plan var. Responsivisterna tjatade alltid om att jorden var dömd till undergång på grund av överbefolkningen. Nu planerade de att göra något åt saken.

”Så kan ni inte göra”, utbrast Linda.

Kovac satte ansiktet bara någon decimeter från hennes. ”Det är redan gjort.”

Vakterna som genomsökte Eos hejdade sig i arbetet och tittade upp mot himlen. Det som först såg ut som en ovanligt ljus stjärna växte snabbt i storlek och intensitet tills det tycktes fylla hela himlen. Och det som började som en lätt osäkerhet övergick snabbt i panik, när föremålet som föll från himlen verkade vara på väg mot ön. De sprang — för när människor ställs inför en fara är det det som instinkten får dem att göra. Men det spelade ingen roll. Det fanns ingen utväg.

Nere i sändarrummet stampade Thom Severance otåligt med foten, medan skärmen framför honom visade med vilken plågsamt låg hastighet ELF-signalen skickades runt jorden. Inom ett par minuter skulle det vara klart. Den första omgången virus skulle strömma ut ur de vakuumförpackade behållarna och ner i tvättmaskinerna, där det skulle smitta lakanen, handdukarna och servetterna. En förutbestämd mängd virus skulle därefter släppas ut i varje omgång tvätt, tills alla behållare var tömda.

Ett svagt leende fick hans mungipor att dras uppåt.

Tungstensprojektilen träffade nästan mitt på Eos, fem kilometer från den underjordiska basen. Dess oerhörda hastighet och tyngd förvandlade energin från ett fall på nästan tre hundra kilometer till rörelseenergin hos en våldsam explosion.

Öns mitt upphörde att existera på ett ögonblick. Berget slogs sönder på molekylnivå, så att det praktiskt taget inte blev någonting kvar. När stötvågen fortplantade sig åt sidorna, utlöste den en chockvåg genom ön som fick hundratals ton sten och grus att slungas upp i luften. Mycket av stenen smälte till glödande lavakulor som sprack med ett fräsande när de föll ner i havet.

De panikslagna vakterna förvandlades till kol och askan blandades med dammet och bråten.

När chockvågen träffade anläggningen sprack den armerade betongen som porslin. Byggnaden rasade inte ihop utan rycktes snarare upp med rötterna och kastades upp ur marken. Väggar, tak och golv pressades samman och krossade alla som befann sig därinne. Förstörelsen var fullkomlig. De flera kilometer långa, tjocka kopparledningarna som utgjorde ELF-antennen slets upp ur marken och smälte till strömmar av flytande metall som rann ut i havet.

Jorden skakade så kraftigt att stora klippblock lossnade och sprickorna som spred sig som spindelvävar från epicentrum delade ön i flera mindre öar. En enorm tidvattensvåg uppstod och rullade fram över havet i samma riktning som den ballistiska projektilen hade färdats. Till skillnad från en tsunami, som rör sig under ytan och inte växer i höjd förrän den närmar sig land, var det här en solid mur av vatten med en skummande vågkam som tycktes rulla på för evigt. Den dånade som om helvetets portar hade öppnats och rusade fram över havet med astronomisk hastighet. Men vågen skulle inte hålla i sig. Friktionen skulle så småningom minska dess storlek tills den inte var mer än en krusning på ytan, men så länge den varade var den världens mest destruktiva kraft.

Fyrtio distansminuter därifrån plöjde ”Oregon” fram för allt vad hon var värd. Alla luckor hade säkrats dubbelt. Hennes två undervattensfarkoster hade sänkts ner i sina vaggor och surrats fast. Alla lösa föremål hade stoppats in i skåp och lådor. De visste att de inte skulle komma ur det här utan vissa skador, men de ville begränsa det hela så mycket som möjligt.

”Hur länge dröjer det till sammanstötningen?” frågade Juan.

”Jag uppskattar det till fem minuter”, rapporterade rorsman.

Juan tryckte på knappen till högtalarsystemet som hördes över hela fartyget. ”Det här är ordföranden som talar. Alla måste hålla i sig. Det är en tuff åktur som väntar. Fem minuter.”

Kameran som satt monterad på masten var vänd akterut och omställd till mörkerseende så att de kunde se när vågen kom. Den fyllde havet från horisont till horisont, ogenomtränglig, obeveklig. Dess framsida var ådrig av smaragdgröna, fosforescerande stråk ochvågkammen såg ut som grön eld.

”Jag tar över rodret”, sa Juan plötsligt och tog kommandot över sitt fartyg.

Han hade lagt märke till att de styrde bort från vågen i en svag vinkel och korrigerade det genom en lätt justering av rodret. Om de skulle överleva det här måste de bli träffade rakt från aktern. Minsta avvikelse skulle få det mer än hundrafemtio meter långa fartyget att borra sig in i vågen och snurra runt ett tiotal varv innan det släpptes ur vågens grepp igen.

Det var som en snabbhiss. Aktern lyftes upp så hastigt, att för ett ögonblick fanns det inget vatten alls under fartygets mitt. Ljudet från skrovets klagan dränktes i vattnets vildsinta dån. Stäven dök ner i vattnet. Juan slog av maskineriet för att hindra henne från att trycka ner fören för djupt, och sedan lyftes hela fartyget upp på vågen. Accelerationen fick alla att kastas framåt. Fartyget klättrade uppför vågen och fören pekade nedåt i en vinkel som gjorde en yr. Juan kastade en blick på deras hastighet genom vattnet, som var nere på fyra knop, men deras fart över botten var över hundra kilometer i timmen.

Aktern brakade ner genom vågkammen i en explosion av skum som översvämmade däcken. Vattnet forsade ut från spygatten och sprutade ut från drivtuberna i kraftiga vita strålar. Tio, tolv, femton meter av ”Oregons” akter hängde ut över vågens bakre del innan hon började tippa över. Och sedan dök hon och föll snabbare än när hon hade lyfts upp från ytan.

Cabrillo ökade till full effekt och bad sitt fartyg ge allt hon hade. När de träffade botten på vågdalen skulle aktern skära som en kniv genom ytan, och om ”Oregon” inte hade tillräckligt hög fart skulle hon bara fortsätta nedåt tills havet slöt sig över hennes för.

Med fartyget i nästan sextio graders vinkel slog aktern i det upprörda vattnet i efterdyningarna av vågen och försvann. Havet steg över lastluckan längst bak i aktern, och hade det inte varit för de tjocka gummipackningarna skulle helikopterhangaren under däck ha blivit översvämmad.

”Kom igen, tjejen”, manade Juan när han såg vattnet ta över mer och mer av hans fartyg. ”Du klarar det.”

Lutningen planades ut när fören kom ut ur vågen, och ”Oregons” fall ner i avgrunden verkade vara under kontroll. Under ett långt ögonblick varken sjönk hon eller steg upp ur vattnet. Fartyget skakade när maskinerna kämpade för att lyfta elvatusentonnaren ur havets kvävande omfamning. Och långsamt — så långsamt att Juan först inte var säker på att han såg rätt på skärmarna — började däcket frigöras. Framkanten på den aktre lastluckan blev synlig när de magnetohydrodynamiska drivenheterna drog upp henne ur det som kunde ha blivit hennes vattenfyllda grav.

Cabrillo stämde in i kören av visslingar och hurrarop när han såg den genomdränkta iranska flaggan hänga från hennes gösstake. Han sänkte farten och lämnade över kontrollen till rorsman igen.

Max kom fram till hans stol. ”Och jag som tyckte att du var galen som hoppade med en fyrhjuling från piren. Vilken annat fartyg som helst skulle ha vänt sig upp och ner av en sån våg.”

”Det här är inte vilket fartyg som helst”, sa Juan och klappade Max på armen. ”Och inte heller vilken besättning som helst.”

”Tack”, sa Max bara.

”Nu har jag ett av mina förlorade barn hemma. Det är dags att hämta de andra två.”

Kapitel 39

Kovac visste att det var problem när han försökte nå Thom Severance från ”Golden Skys” radio och inte fick något svar. Det gick inte ens fram någon signal.

Eftersom radion på Kovacs order var avstängd dröjde det tjugo minuter innan ryktet nådde fartyget via en satellitnyhetssändning. Man hade sett en meteorit röra sig över södra Europa. Den beräknades väga ett ton och hade träffat en ö utanför Turkiets kust. En tsunamivarning hade utfärdats, men det kom bara en rapport från en grekisk färja om en våg, och den sades bara vara en meter hög och utgjorde ingen fara.

Han visste att det inte var någon meteorit. Det måste ha varit en atombomb. Hans två fångar hade inte alls ljugit. De amerikanska myndigheterna kände till deras planer och hade beviljat en atombombsattack. Ljuset som människor hade sett flyga över Europa måste ha varit från kryssningsmissilen som medförde stridsspetsen.

Kovac stängde av ljudet med tv:ns fjärrkontroll för att slippa höra den kvinnliga nyhetsuppläsarens spekulationer. Om de hade skickat agenter till ”Golden Sky” måste de ha vetat att han befann sig ombord på fartyget. Nej, det resonemanget gick inte ihop. Han var här för att han misstänkte att de var ombord först. De visste alltså inte var han var. Då var lösningen enkel för honom — döda de två fångarna och lämna fartyget när det gjorde sitt planerade stopp i Heraklion.

”Men de kommer att vänta på mig”, mumlade han.

Den som hade skickat de två amerikanerna — sannolikt CIA — skulle ha agenter i hamnen för att ta emot fartyget. Han undrade om han kunde slinka genom nätet. Sedan undrade han om det var värt risken. Det var bättre att bara fly ombord på en av livbåtarna. Det fanns tusentals öar i Egeiska havet där han kunde gömma sig medan han planerade sitt nästa drag.

Fast frågan om fångarna var ännu inte avgjord. Skulle han döda dem eller ta dem som gisslan? Han var inte det minsta bekymrad för mannen, som såg ut som en pundare i Kovacs ögon. Men det var något med kvinnan som sa honom att hon kunde vara farlig. Det var bättre att döda dem än att oroa sig för att de skulle försöka komma undan.

Då återstod bara en detalj. Viruset.

Det levde bara i ett par veckor i sin förseglade behållare, så det skulle inte vara till någon större glädje efter att han hade kommit undan. Om han släppte ut det skulle det smitta de cirka tusen personer som befann sig ombord och med lite tur skulle de sprida det när de återvände hem. Men han trodde inte att den chansen var så stor. Fartyget skulle hamna i karantän och passagerarna skulle isoleras tills de inte längre smittade.

Det var bättre än ingenting.

Kovac reste sig från stolen och gick till bryggan. Natten hade faflit och det enda ljuset kom från konsolerna och radarskärmarna. Det var två befäl och två rorsmän i tjänst. Kovacs medhjälpare Laird Bergman stod ute på bryggvingen och njöt av en cigarett under stjärnorna.

”Jag vill att du går ner och släpper ut viruset manuellt”, sa Kovac åt honom.

”Har det hänt nåt med sändaren?”

”Inget som du behöver bry dig om just nu. Gå bara ner i tvätteriet och gör som jag säger. Leta sen reda på Rolph och rapportera tillbaka hit. Vi ska lämna fartyget.”

”Vad är det som pågår?”

”Lita bara på mig. Vi kommer att bli arresterade så fort vi anländer till Kreta. Det här är enda sättet.”

Plötsligt skrek ett av befälen: ”Var i helvete kom den där ifrånoch vad håller han på med? Hämta hit kaptenen och slå på kollisionslarmet.” Han rusade ut på den motsatta bryggvingen.

”Håll dig i närheten av mig”, sa Kovac när han och Bergman småsprang efter fartygets befäl. Ett stort lastfartyg styrde rakt mot ”Golden Sky”. Det såg ut som ett spökskepp med alla lanternor släckta, men det gick fram genom vattnet i minst tjugo knop.

Befälet skrek till de andra på bryggan. ”Såg ni inte fartyget på radarn?”

”Det var tio distansminuter bort förra gången jag kollade”, svarade det lägre befälet. ”Och det var bara för några minuter sen, det kan jag svära på.”

”Slå på larmet.”

”Golden Skys” brölande mistlurar hade ingen effekt. Lastfartyget fortsatte att styra rakt mot dem, som om det hade för avsikt att klyva kryssningsfartyget mitt itu. Just när kollisionen verkade oundviklig gjorde lastfartyget en skarpare gir än befälet någonsin hade sett, och la sig jämsides med ”Golden Sky”. Då var det bara tio meter mellan fartygen. Det var en ofattbar uppvisning i sjömanskap, och hade han inte varit så arg skulle han ha blivit imponerad.

Kovac mindes att det hade kommit rapporter om ett stort fartyg som olagligt hade gått genom Korinthkanalen samma natt som någon hade rövat bort unge Hanley. Han hade alltid anat att de två händelserna hängde ihop, och nu dök ett lastfartyg upp just den här kvällen, av alla kvällar. Med instinkten hos en råtta förstod han att de var där för att gripa honom.

Han återvände in igen och gick ett stycke bort från besättningsmännen. Deras walkie-talkies fungerade inte särskilt bra i närheten av så mycket stål, men han anropade Rolph Strong, den tredje mannen som hade kommit tillsammans med honom i helikoptern.

”Rolph, det är Kovac. Du måste köra ut alla från maskinrummet och låsa in dig där. Ingen får komma in, och döda alla som gör motstånd. Är det uppfattat?”

Till skillnad från Bergman, ifrågasatte Strong aldrig en order. ”Töm maskinrummet och låt ingen komma in. Uppfattat.”

Kovac tog fram pistolen han hade under vindtygs jackan och sa till Bergman: ”Gå ut och leta reda på sex eller sju kvinnor. Jag bryrmig inte om ifall det är passagerare eller besättning. Kom tillbaka hit med dem så fort du kan. Och gå till min hytt och hämta resten av våra vapen.” Innan Bergman hann be om en förklaring tillade Kovac: ”Thom Severance är död, planen har gått åt skogen och de som bär ansvaret för det finns ombord på det där lastfartyget. Gå nu!”

”Ska ske!”

Serben låste dörren till bryggan, satte en ljuddämpare på sin automatpistol och sköt känslokallt ihjäl de två besättningsmännen och ett av befälen. De tysta smällarna dränktes av fartygssirenen, så andrestyrman visste inte vad som pågick förrän han klev in från bryggvingen och såg kropparna. Han hann titta på Kovac innan det dök upp två röda fläckar på hans stärkta, vita uniformsskjorta. Hans käkar malde ljudlöst ett ögonblick, innan han föll ihop på golvet.

Eftersom Kovac misstänkte att agenterna på lastfartyget skulle försöka kasta över en lina till ”Golden Sky” och skicka en bordningsstyrka, gick han fram till kontrollerna. Det fanns ett reglage för att beordra mer eller mindre fart från fartygets maskiner och en enkel joystick för att svänga på rodret. Att manövrera ett stort fartyg var lika lätt som att styra en fiskebåt.

Han satte reglaget på högsta fart och styrde bort från det rostiga lastfartyget. ”Golden Sky” var bara några år gammal och även om hon snarare var byggd för lyx än för höga farter, så var han fullkomligt övertygad om att hon kunde köra ifrån den gamla lastbåten.

De började dra ifrån och skaffade sig utan problem ett försprång till lastfartyget, men bara med några sekunder. Det hade också ökat farten och gjorde en exakt likadan gir som han. Kovac var missnöjd med att en båt som såg ut som om den skulle falla i bitar när som helst kunde förflytta sig så snabbt. Han tittade lite närmare på fartreglaget och såg att det fanns ett läge som kallades EXTRAEFFEKT FÖR NÖDSITUATIONER.

Han ändrade reglaget och märkte att hans eget fartyg ökade farten. När han kastade en blick snett bakåt, såg han att lastfartyget hamnade på efterkälken. Kovac grymtade belåtet. Det skulle ta ett par timmar att köra ifrån det andra fartyget så mycket att de kunde stanna och sätta en livbåt i sjön, men det spelade ingen roll.

Nästan som om lastfartyget hade lekt med honom, accelererade det och lyckades hålla jämna steg med det nyare fartyget, och la sig återigen tio meter vid sidan om ”Golden Sky”. En hastig blick bekräftade att kryssningsfartyget jagade fram över det stilla havet i trettiosex knop. Det borde vara omöjligt för lastfartyget att komma upp i en sån fart.

Kovacs frustration övergick i ilska. Det hördes en skottsalva från korridoren bakom bryggan, följd av flera gälla skrik. Han rusade bort till bryggans enda dörr och låste upp, med pistolen redo. Fartygets kapten låg i en växande blodpöl på golvet, och fyra andra befäl stod och tryckte i korridoren. De måste ha försökt övermanna Bergman när han kom tillbaka. Bakom dem hade medhjälparen samlat ihop sju kvinnor som stod tätt ihop, fullkomligt skräckslagna.

”In med er! Fort!” röt Kovac och viftade med vapnet för att kvinnorna skulle gå in på bryggan.

De rörde sig i en flock under Bergmans vakande öga, och tårarna strömmade utför kinderna på dem.

”Sluta omedelbart med det där”, beordrade det högsta befälet.

Kovac sköt honom i ansiktet och stängde den kraftiga metalldörren till bryggan.

Han slet tag i en av kvinnorna — en mörkhårig skönhet som arbetade som servitris i matsalen — och skyndade tillbaka till rodret. Han placerade henne som en mänsklig sköld mellan sig själv och lastfartyget som förföljde dem, ifall de hade prickskyttar ombord.

”Jag tror att det är det här som kallas chicken race ” sa han rakt ut i luften och vred roderkontrollen kraftigt åt babord.

I den här farten svarade fartyget snabbt och fören svängde. Den brakade in i sidan på lastbåten med ett tjut av metall som gick sönder. Stöten fick fartyget att gira mot styrbord, och Kovac vacklade till trots att han var beredd. Relingen i fören trycktes in, och de två fartygen skrapade återigen mot varandra. Ett dussin balkonger som tillhörde de dyraste hytterna slets bort, samtidigt som passagerare och besättningsmän över hela fartyget kastades omkull på däck. Överallt ombord var det människor som blev skadade, även om det inte blev allvarligare än några brutna ben.

Kovac styrde bort båten från kollisionsplatsen. Lastfartyget svängde åt samma håll men höll sig på betydligt större avstånd den här gången — kaptenen var uppenbarligen rädd för ytterligare en sammanstötning.

Kovac visste inte var han fick inspirationen ifrån, men plötsligt kom han på hur han skulle få ett snabbt slut på det hela. Han lämnade sin plats vid rodret, lyfte upp en av de döda männen från golvet och tog med liket ut. Han höll tag med ena handen i bältet och andra handen bakom nacken på honom, så att det såg ut som om han gick för egen maskin. Kovac stannade upp ett ögonblick för att försäkra sig om att besättningen på den andra båten såg honom, varpå han rusade fram till räcket och kastade liket överbord.

Han duckade snabbt bakom relingen och kunde inte se hur kroppen föll de trettio metrarna ner till vattnet, men han var säker på att hans motståndare hade gjort det. Kovac visste att de inte skulle låta en oskyldig människa drunkna och det skulle ta dem minst en timme att rädda honom. Han gillade ironin i att de skulle vara tvungna att ge upp jakten på grund av en död människa.

”Skaderapport”, ropade Juan så fort de två fartygen gled bort från varandra.

”Skadekontrollgrupperna är på väg”, sa Max direkt.

När de inte hade kunnat få kontakt med kryssningsfartyget via radion skulle de försöka påkalla besättningens uppmärksamhet och hejda dem genom att ropa i högtalare. Det troligaste var att Golden Lines ägare var delaktig i Severances planer, men det kunde inte gälla alla befälen och hela besättningen. Om de kunde få fram en varning till dem och förklara varför Zelimir Kovac befann sig ombord, så skulle de kunna sätta stopp för det här en gång för alla.

Cabrillo hade varit beredd på att kaptenen skulle vända bort, precis som han hade gjort, men han hade aldrig kunnat föreställa sig att han avsiktligt skulle bli rammad. Ingen kapten i världen skulle riskera sitt fartyg och sin besättning med en sån manöver.

Det fanns bara en logisk slutsats. ”Kovac har tagit över ’Golden Sky’.”

Max tittade på honom och nickade nästan omärkligt. ”Det är den enda rimliga förklaringen. Hur vill du sköta det?”

”Vi lägger oss jämsides med henne igen och skjuter över änterhakar. Jag vet inte hur många mannar han har, men jag tror att tolv man härifrån borde räcka.”

”Jag gillar din kapten Blod-stil.”

”Håll an, matros.”

”Om han försöker köra in i oss igen, kommer ni killar att ligga risigt till.”

”Det är ditt jobb att se till att han inte gör det.” Cabrillo var just på väg att ropa ner till Eddie att han skulle förbereda en bordningsstyrka, då Hali plötsligt ropade: ”De kastade ut nån från bryggvingen!”

”Va?” sa Max och Juan exakt samtidigt.

”En kille i mörk vindtygsjacka kastade just ut nåt som liknade en person i befälsuniform från bryggvingen!”

”Rorsman, full back”, beordrade Juan i snabbtelefonen. ”Man överbord. Man överbord. Detta är ingen övning. Räddningsteamet till båtgaräget. Gör er beredda att sjösätta den uppblåsbara båten.”

”Han kör med fula knep”, sa Max.

”Vi kan köra med ännu fulare knep. Vapenstationen, rikta genast kamerorna mot ’Golden Skys’ brygga och anslut till stora bildskärmen.”

Någon sekund senare dök bilderna upp. Eftersom kryssningsfartyget var betydligt högre än ”Oregon” fick de bästa bilden från kameran i lastfartygets mast. När kamerorna slogs om till ett mer ljuskänsligt läge såg de tydligt in på bryggan. Det stod kvinnor vid alla fönster på babordssidan — de var gisslan som hade placerats ut för att ingen prickskytt skulle kunna skjuta in på bryggan. Det stod en gestalt hopkurad vid rodret, förmodligen Kovac, med ytterligare en kvinna hårt tryckt mot sig.

”Han är listig som en orm. Vi kan inte riskera att skjuta mot honom så länge han använder de där personerna som mänskliga sköldar.”

”Ordföranden, det är Mike. Dörrarna är öppna och vi är redo för sjösättning.”

Juan kollade hur fort de rörde sig genom vattnet, väntade ett ögonblick tills de hade saktat ner en aning och beordrade sedan Trono och hans räddningsteam att ge sig av.

Den uppblåsbara båten flög nedför den teflonbehandlade rampen och slog hårt i vattnet. Mike styrde rakt åt babord för att underlätta övergången till det snabbt förbipasserande vattnet.

”Nu går vi fria.”

Med hjälp av värmekamera borde de inte ha några problem att hitta kroppen i vattnet. Mike Trono hade varit ytbärgare innan han började på Bolaget, och han hade också utbildning som sjukvårdare. Det fanns ingen anledning för ”Oregon” att dröja sig kvar.

”Rorsman, öka till nittio procent av vår tidigare hastighet. Om han svänger, gör likadant, och om han saktar ner, håller du oförändrat avstånd. Jag vill att han ska tro att vi inte kan komma i fatt.” Max kastade en frågande blick på Juan. ”Vi behöver lite tid för att organisera en bordningsstyrka, och jag vill inte pressa honom till att tro att han behöver kasta fler personer överbord.”

Cabrillo höll på att byta om i sin hytt när han fick höra från Hali att Mike hade hittat mannen i vattnet och rapporterat att han blivit skjuten två gånger i bröstet. Juan gav order om att den uppblåsbara båten skulle vara kvar i vattnet om Kovac kastade någon levande person överbord. Inom sig kände han en allt starkare ilska. Han brydde sig inte om att de hade ödslat tid på att leta efter ett lik. Med ”Oregons” enorma övertag i fråga om fartresurser fanns det ingen risk att de skulle tappa bort ”Golden Sky”.

Ilskan var riktad mot honom själv. En oskyldig människa hade dött för att han hade klampat in som en elefant i en porslinsbutik. Det hade kunnat finnas något annat sätt att stoppa Kovac och rädda de andra.

Hans telefon ringde och han svarade med ett rytande. ”Cabrillo.”

”Lägg av nu på direkten”, sa dr Huxley.

”Vad snackar du om?”

”Jag har just fått höra vad som hände och jag vet att du tar på dig skulden för det. Och jag vill att du lägger av med det omedelbart. Så fort nyheten spred sig att Eos hade blivit förstört blev Kovac som en fångad råtta. Han är instängd i ett hörn och panikslagen. Det var därför den där mannen blev mördad, inte på grund av oss. Du och jag har pratat om det här massor av gånger. Det är inte ditt fel, så ta inte på dig skulden för saker som du inte har gjort. Okej?”

Juan andades ut. ”Och här står jag och arbetar mig upp till ett nytt världsrekord i självförebråelser.”

”Jag förstod det. Det var därför jag ringde.”

”Tack, Hux.”

”Gå och fixa honom nu innan han dödar nån mer, så kommer det att kännas mycket bättre.”

”Är det doktorns order?”

”Exakt.”

En kvart senare var Juan uppe på däck med sitt team. Han delade upp dem i två grupper med sex i varje. Eddie skulle leda den första gruppen och han själv tog befälet över den andra. För att hålla kontrollen över kryssningsfartyget behövde Kovac ha folk både på bryggan och i maskinrummet, för att förhindra att besättningen stängde av motorerna. Det skulle få bli Eddies ansvar. Juan ville själv ta hand om Kovac.

Allihop hade skottsäkra Kevlarvästar och utanpå det svarta, åtsittande kläder som inte skulle kunna fastna i någonting och fördröja attacken. Kängorna var försedda med mjuka gummisulor och alla var utrustade med gasmask, eftersom de hade tårgasgranater med sig. Inne på ”Golden Sky” skulle det vara ljust, så det var bara en person i varje grupp som hade mörkerglasögon.

Med tanke på det stora antalet civila ombord beordrade Cabrillo reducerad krutladdning i ammunitionen för att undvika att kulorna passerade rakt igenom en kropp och dödade någon annan. Han hade med sig en Glock i stället för sina vanliga Fabrique Nationale- pistoler, eftersom även en mindre mängd krut kunde få de mindre kulorna att gå rakt igenom en människa.

Deras änterhakar sköts i väg med ett hagelbösseliknande vapen. Linorna de använde var otroligt starka och lätta, vilket gjorde det svårt att klättra. För det ändamålet hade alla specialhandskar med mekaniska gripanordningar för att få grepp om linan.

”Max, hör du mig?” sa Juan i sin strupmikrofon.

”Du hörs bra.”

”Okej, ta oss in med högsta fart och glöm inte att tala om det för Mike.”

Accelerationen kom nästan direkt. Juan kisade mot den brutala vinden. ”Golden Sky” låg fyra distansminuter framför dem och hennes lysande överbyggnad fick henne att se ut som en juvel i det mörka vattnet, medan kölvattnet glänste med ett nästan överjordiskt fosforescerande sken.

”Oregon” förflyttade sig drygt tjugo knop snabbare än kryssningsfartyget, så de knappade fort in på försprånget.

”Kovac måste ju bli galen”, sa Eddie. ”Vi bara dyker upp gång på gång som nån annan gubben i lådan.”

”Ordföranden, han slängde ytterligare en överbord”, ropade Hali i radion. ”Det var en kvinna den här gången, och hon var utan tvekan vid liv.”

”Larma Mike. Vapenstationen, ge dem en salva med luftvärns- kanonen så nära bryggvingen du kan. Låt Kovac få veta att nästa gång han sätter sin fot därute kommer vi att strimla honom.”

Den bepansrade luckan framför luftvärnskanonen gled åt sidan och vapnet stack ut, samtidigt som en motor satte fart på de sex roterande eldrören. När automatkanonen avfyrades lät den som en vrålande cirkelsåg. En fem meter lång eldtunga sköt ut från ”Oregons” sida och en ström av två hundra projektiler av utarmat uran flög i en båge över himlen. De passerade så nära bryggvingen att färgen krullade sig på relingen. Skotten slog ner i havet framför fartyget i ett regn av små krevader.

”Golden Sky” styrde omedelbart bort från attacken.

”Där fick han nåt att fundera på.” Eddie log belåtet.

När de kom upp jämsides höll Max ett avstånd på trettio meter till det andra fartyget, och när Kovac försökte styra in i dem igen höll sig Max precis utom räckhåll med hjälp av styrpropellrarna vid bogen.

”Max, håll dig beredd”, sa Juan, ”Vapenstationen, gör dig beredd att skjuta igen när jag säger till, men träffa inte båten.” Han väntade tills hans mannar stod på plats vid ”Oregons” reling med änterhakebössorna redo. ”Sikta mot huvuddäck. Max, sätt fart!”

”Oregon” gjorde en skarp gir in mot kryssningsfartyget och minskade avståndet till nästan ingenting på bara några sekunder.

”Eld”, sa Juan och luftvärnskanonen tjöt i samma ögonblick som han och hans mannar sköt i väg sina änterhakar.

Alla tolv hakarna flög i väg mot det andra fartyget, och när de drog i linorna märkte de att alla hade fått ordentligt fäste. ”Oregon” la sig ännu närmare och nästan snuddade vid kryssningsfartyget, så att ingen skulle skada sig när de svingade sig över, samtidigt som luftvärnskanonen fortsatte att spotta ur sig en kontinuerlig ström av projektiler strax över ”Golden Skys” brygga.

”Kör.”

Juan tog ett fast grepp om linan, hoppade över relingen och svingade sig över gapet mellan fartygen. ”Oregon” styrde genast längre bort. Juan hade avsiktligen siktat över en lång rad fönster och han hade bedömt avståndet perfekt. Hans fötter träffade glaset och han brakade in i den övergivna matsalen i en explosion av glasskärvor. På det sättet besparade han sig själv det mödosamma arbetet med att klättra uppför linan. Hans team visste att de skulle stråla samman utanför bryggan om de kom ifrån varandra.

Juan tog loss MP-5-kpisten som han hade haft hängande över ryggen. Med vapnet tryckt mot axeln, så att han när som helst kunde skjuta, rörde han sig vaksamt fram mellan borden, på väg mot utgången.

Han kom ut på entresolvåningen vid ljusgården. Passagerarna irrade omkring, fortfarande omtumlade efter smällen när de krock- ade med ”Oregon”. En man låg längst ner i en trappa och togs om hand av ett par kvinnor. En äldre dam gav till ett skrik när hon fick syn på Cabrillo.

Juan riktade kpistens pipa uppåt för att verka mindre hotfull. ”Mina damer och herrar, det här fartyget har blivit kapat”, sa han. ”Jag ingår i ett team från FN som är här för att frita gisslan. Säg till de passagerare ni ser att de måste stanna i sina hytter tills vi har säkrat fartyget.”

En civilklädd man med en air av auktoritet kom fram till honom. ”Jag heter Greg Turner, andre biträdande maskinist. Finns det nåt jag kan göra för att hjälpa till?”

”Tala om vilket som är snabbaste vägen till bryggan, och se till att de här människorna kommer till sina hytter.”

”Hur illa är det?” frågade Turner.

”Har du nånsin hört talas om en bra kapning?”

”Förlåt. Det var en dum fråga.”

”Tänk inte mer på det.”

Turner gav Juan de instruktioner han behövde, tillsammans med ett passerkort så att han kunde komma till utrymmen dit bara besättningen hade tillträde. Cabrillo småsprang därifrån. När han kom till en dörr med texten tillträde förbjudet drog han kortet genom läsaren och ställde upp dörren med en ormbunke som stod i en kruka i närheten, så att resten av hans team också skulle kunna ta sig in. Enligt hans beräkningar borde de bara vara någon minut efter honom.

Juan sprang förbi oräkneliga hytter och rusade uppför två trappor innan han kom till korridoren som ledde till bryggan. Han aktiverade sitt lasersikte när han långsamt närmade sig dörren. Han hejdade sig när han hörde mumlande röster i en hytt några dörrar från ingången till bryggan.

”Kapten?” sa han med låg röst.

Rösterna upphörde och någon gläntade försiktigt på dörren och kikade ut. Ögat han såg spärrades upp av fasa vid åsynen av honom.

”Det är ingen fara”, sa Juan tyst. ”Jag är här för att stoppa honom. Får jag tala med er kapten?”

Personen kom fram helt och hållet. Hon var klädd i uniform, och att döma av ränderna på hennes axelklaffar var hon ”Golden Skys” förstestyrman. Hon hade halvlångt mörkt hår och perfekt solbränd hy som framhävde hennes honungsfärgade ögon. ”Den där slaktaren dödade kaptenen och vår tredjepurser. Jag heter Leah Voorhees, förstestyrman.”

”Vi kan väl prata härinne”, sa Juan och pekade på hytten bakom henne.

Han följde efter henne in. Det låg två bylten i människostorlek på sängen, med ett lakan över båda. Den enes bröst var rött av blod och den andre var blodig i huvudet.

Leah Voorhees försökte presentera honom för de andra befälen, men Juan avbröt henne. ”Senare. Berätta vad du vet om det som händer på bryggan.”

”De är två stycken”, svarade hon direkt. ”Den ene heter Kovac, den andre vet jag inte säkert. Det finns en tredje som har barrikaderat sig i maskinrummet.”

”Är du säker på att det bara är en därnere?” När hon nickade skickade Juan den informationen till Eddie via radion. ”Fortsätt.”

”De kom ombord med helikopter inte långt efter att vi hade lämnat Istanbul. Vi fick order från vårt huvudkontor att vi skulle göra allt Kovac bad oss om. Tydligen skulle de leta efter två fripassagerare som eventuellt hade mördat en passagerare.”

”De där fripassagerarna tillhör mitt team”, försäkrade Juan. ”De har inte mördat nån. Vet du var de är?”

På grund av omständigheterna godtog hon Juans påstående utan att ställa några frågor. ”De hittades för en liten stund sen och blev inlåsta på kaptenens dagkontor precis bakom bryggan.”

”Okej. Och sen?”

”Det var två lättmatroser och två befäl i tjänst när han tog över. Han har också kvinnliga passagerare som gisslan. Vem är du? Var kom du ifrån?”

”Det här är ett FN-uppdrag. Vi har skuggat den här terroristgruppen ett tag. Kovac höll på att skaka av sig oss när han kom ombord på er båt, så vi var tvungna att handla snabbt. Jag ber om ursäkt för att vi inte hann underrätta er och jag ber om ursäkt för den fara ni har utsatts för. Vi hade tänkt hugga Kovac tidigare, men FN kan ibland vara en rätt byråkratisk organisation.”

Plötsligt dök resten av Juans team upp och när de stormade in i rummet med dragna vapen flög små lysande laserprickar omkring åt alla håll.

”Det är ingen fara, grabbar”, hojtade Juan och de sänkte sina vapen. Medan han berättade för dem vad han visste, bad han Leah rita en skiss över bryggan och anropade sedan Max. ”Ge mig en lägesrapport.”

”Mike fiskade upp den där kvinnan ur drickat. Hon mår bra men hon är lite hysterisk. Kovac står fortfarande vid rodret, omgiven av tre ur gisslan. Vi har fått syn på ytterligare en beväpnad man, men han är inte inom synhåll just nu. De tre andra kvinnorna står fortfarande tryckta mot fönstren.”

”Dra ifrån ’Sky’ och lägg dig precis framför henne så att du har god uppsikt över allt som händer. Mark och Linda hålls fångna på ett kontor bakom bryggan. Se om du kan upptäcka dem.”

”Uppfattat.”

Eddie anropade dem för att säga att de var på plats och att de skulle bli tvungna att spränga dörren för att komma in i maskinrummet. Juan sa åt honom att vänta så att de kunde samordna attacken.

Max svarade: ”Jag ser en dörr i den bakre väggen på bryggan. Den är stängd just nu, men jag slår vad om att det är där de är. Kovac har flyttat sina tre mänskliga sköldar till de stora fönstren på bryggan. Hans hantlangare står nere i en korridor på styrbordssidan, och jag tror att han är placerad vid huvudingången.”

Cabrillo ritade in allas positioner på bryggan på den skiss som förstestyrman hade ritat, så att hans team visste vad de skulle förvänta sig. Hitintills hade de aldrig orsakat vad som med en förskönande omskrivning kallades ”oavsiktliga förluster bland civilbefolkningen” — ett facit som Cabrillo var omåttligt stolt över och hade lovat att bibehålla.

I kölvattnet efter 11 september hade man inte bara förstärkt dörrarna till cockpit ombord på flygplanen, utan många kryssningsfartyg hade också installerat förstärkta dörrar för att skydda bryggan. Juan placerade själv sprängdegen på dörren och drog sig tillbaka in i hytten. Han anropade Eddie och Max för att säga åt dem att det var dags att slå till om trettio sekunder.

Han höll blicken fastnaglad vid klockan och höll upp sina utspärrade fingrar när det var fem sekunder kvar. Så vek han ner ett finger för varje sekund som tickade fram på klockan och tryckte på fjärrkontrollen med andra handen.

Explosionen fyllde korridoren med illaluktande vit rök. Cabrillo var i rörelse mindre än en sekund efter att chockvågen hade svept förbi hyttdörren. Strålen från hans lasersikte skar som en röd linje genom den virvlande röken.

Han rusade in på bryggan med sina mannar hack i häl, sprang förbi de rödglödgade resterna av dörren och brydde sig inte om det blodiga byltet som hade varit Laird Bergman.

”Ner! Alla ner på golvet!” sa männen och svepte runt med sina vapen.

Kovac reagerade snabbare än Juan hade trott var möjligt. När Juan riktade sitt lasersikte mot serben, drog han en av kvinnorna framför sig och tryckte pistolen mot hennes öra.

”Ett steg till och hon dör”, vrålade han.

Juan blev skakad när han fick se att gisslan inte var någon okänd person. Kovac måste ha vetat att Linda Ross tillhörde deras team, för han hade hämtat henne från kaptenens kontor och använde henne som sköld.

”Det är slut nu, Kovac. Släpp henne.”

”Det är slut för hennes del om du så mycket som rör en fena.” För att understryka sina ord tryckte han pistolen ännu hårdare mot hennes öra. Linda kämpade mot smärtan, men hon kunde inte förhindra att ett svagt gnyende kom över hennes läppar. ”Släpp ditt vapen nu, annars dör hon.”

”Döda henne och du följer själv efter en sekund senare.

”Jag inser att jag är en död man, så vad spelar det mig för roll? Men skulle du inte tycka att det var hemskt att se detta unga liv gå till spillo förgäves? Du har fem sekunder på dig.”

”Skjut honom!” skrek Linda.

”Jag beklagar”, sa Juan och lät kpisten glida ur händerna. Hennes misstrogna min krossade hans hjärta. ”Alla lägger ner sina vapen.”

Männen lät sina vapen falla till golvet.

Kovac drog bort pistolen från Lindas huvud och riktade den i stället mot Cabrillo. ”Smart drag. Vill du nu vara vänlig att hoppa över relingen och återvända till ditt fartyg. Om du följer efter den här båten igen kommer jag att fortsätta att kasta passagerarna överbord, men från och med nu kommer de att ha händerna bundna.”

Han knuffade Linda rakt i famnen på Juan.

Tusen meter framför ”Golden Sky” stod Franklin Lincoln vid bakre relingen på ”Oregon” och såg hela scenen genom kikarsiktet på sitt favoritvapen, ett Barrett prickskyttegevär i kaliber .50.

”Hej då.”

Medan Kovac varit koncentrerad på ordföranden, hade en av Juans killar med diskreta gester fått kvinnorna som Kovac placerat vidfönstren att lägga sig platt på golvet för att ge Lincoln fri skottlinje.

På bryggan hörde de bara ett lågt plingande när kulan gick igenom säkerhetsglaset. Ljudet när skottet träffade Kovac mellan skulderbladen var en helt annan sak, en dov duns ungefär som när man slår en hammare ner i en matta. Blodet sprutade ur bröstet på honom när kulan träffade hans kropp med så stor kraft att kroppen flög minst en och en halv meter.

”Tvivlade du på mig?” Juan log mot Linda.

”Jag borde ha fattat när jag inte såg till Linc”, sa hon med ett roat leende. Och nu var hon lika samlad som vanligt igen. ”För jag antar att det var han.”

”Jag kan inte tänka mig nån annan när jag behöver en riktig skarpskytt.”

”Hur gick det?” Det var Max.

”Gratulera Linc. Han fick in en fullträff. Linda mår bra.” Juan tog ut hörsnäckan och satte radion på högtalarläge så att alla hörde.

”Hej, Max”, sa hon.

”Hur är det med dig, gumman?”

”Förutom den här trista förkylningen är det bara bra.”

Mark hade blivit utsläppt från kontoret och de hade skurit loss plasthandbojorna han haft runt händer och fötter. Han skakade hand med Juan och log med hela ansiktet.

”Jag har tänkt på en sak”, fortsatte Max. ”Ni borde förmodligen kolla nere i tvätteriet. Jag tror ni kommer att upptäcka att det var så de planerade att sprida viruset.”

Marks leende dog bort och hans ansikte mulnade. Han hade blivit bestulen på sin stora triumf.

Juan förstod precis hur han kände det. Mark hade också räknat ut hur det hängde ihop, och hade utan tvekan tänkt imponera på den sköna miss Dahl med sin upptäckt. Juan hade inte hjärta att tala om för honom att han tävlade med en äkta astronaut om hennes gunst nu, och i hans värld övertrumfade det allt annat när det gällde att imponera på en tjej.

Epilog

Under veckorna som hade gått sedan katastrofen på Eos hade åldern slutligen hunnit i fatt Lydell Cooper. Han hade under flera decennier satsat miljoner på att genom plastikkirurgi och olagliga organtransplantationer försöka vända processen. Men det var inte hans kropp som svek honom. Det var hans själ.

Han kunde inte acceptera detta fullkomliga misslyckande och på grund av det gick han genom livet som i en dimma.

Det var hans dotter Heidi som hade tagit kommandot när de varit på väg att flyga till Turkiet. Hon hade sagt åt piloten att ändra färdplanen och bestämt att de skulle till Ziirich i stället. Där hade hon tömt flera av responsivisternas bankkonton och omvandlat kontanterna till aktier som köptes av ett skalbolag som banken ordnade åt henne. Hon hade förstått att nu när Eos var förstört skulle myndigheterna gripa alla högt uppsatta personer i organisationen, och hennes enda möjlighet att inte åka fast var att gömma sig tillsammans med sin syster.

Cooper hade velat stanna hos dem, men hon sa att han hade en del ouppklarade saker att ta hand om i USA, och eftersom hans dr Adam Jenner-alias var en välkänd kritiker av responsivismen var han höjd över alla misstankar.

Därför återvände han hem, mest för att tömma några bankfack i Los Angeles som FBI inte kände till. När han hade kört förbi det stora huset i Beverly Hills hade det suttit polistejp som girlanger runt hela stängslet som omgav huset och det stod uniformerade poliser och polisbilar på uppfarten.

Drömmen var verkligen över.

De grekiska myndigheterna hade stängt responsivisternas anläggning i Korinth, och över hela världen slängde det ena landet efter det andra ut gruppen. Även om det inte hade stått något i medierna om planerna på att sterilisera halva jordens befolkning hade åtalet om korruption orsakat ett bakslag som fortsatte att sprida sig som ringar på vattnet. Kända medlemmar som Donna Sky vände sin tro ryggen och hävdade att de hade blivit hjärntvättade till att stödja gruppen ekonomiskt.

Inom loppet av fjorton dagar hade Coopers livsgärning förvandlats till någonting det skämtades om i humorprogrammen på tv. Han stängde dr Jenners praktik och berättade glatt för de andra psykiatrerna han delade lokaler med att hans arbete var slutfört och att han skulle gå i pension, samtidigt som han gradvis dog inuti. Han la ut huset till försäljning och instruerade mäklaren att godta det första erbjudandet som kom.

I stället för att leva ett liv som den hyllade och berömde dr Lydell Cooper i en hållbar värld, tvingades han dra sig tillbaka till glömskans trakter som Adam Jenner.

Han återvände till sitt hus dagen innan han skulle flyga till Brasilien, som har ett notoriskt slappt utlämningsavtal med USA. På grund av sin svåra artrit i händerna hade han ersatt det vanliga nyckellåset med ett kodlås. Han tryckte in siffrorna och gick in, och använde sedan armbågen för att stänga dörren efter sig. En flyttfirma hade packat de få ägodelar hade ville behålla, medan resten skulle säljas tillsammans med huset.

Cooper gick genom hallen och styrde stegen mot arbetsrummet för att kolla de senaste nyheterna på datorn. Den tunga trädörren slog igen efter honom när han gick in. Han vände sig om. Det hade stått en främmande person bakom dörren.

Hade han varit sitt vanliga jag skulle han ha krävt att personen gick därifrån, men i stället stod han bara stum och stirrade på mannen som hade gjort intrång i hans hem.

”Dr Jenner, förmodar jag?”

”Ja. Vem är ni? Vad vill ni?”

”Jag betalade en stor summa pengar till er för att hjälpa en god vän för inte så länge sen.”

”Jag har gått i pension nu. Allt det där är förbi. Var vänlig och gå härifrån.”

”Och hur känns det?” frågade främlingen. ”Responsivismen är död. Ni vann. Ni måste känna att ni har fått upprättelse.”

Cooper kunde inte förmå sig att svara. Hans identiteter rörde ihop sig i huvudet på honom. Han visste inte hur han skulle känna sig eller hur han skulle agera längre.

”Men vet ni vad?” fortsatte främlingen. ”Jag tror inte att ni är så glad för det. Faktum är att jag tror att ni är skakad inombords för jag vet nåt som skulle förvåna många människor.”

Cooper kände på sig vad som skulle komma. Han satte sig tungt i soffan och hans konstgjort ungdomliga ansikte var askgrått.

”Även om ingen hade råkat höra er när ni skröt för Kovac på Eos, så tror jag att jag hade kommit på det. Ni var nämligen den enda person som hade kunnat förråda oss i Rom. Vi trodde kanske att Kyle kunde ha haft en inopererad radiosändare, men nu vet vi att han inte hade det. Han hade ingen aning om vart de skulle föra honom, så han kunde omöjligen ha varnat Kovac och bett honom komma och hämta tillbaka honom.”

Nu när sanningen hade kommit fram satte sig Cooper rakare i ryggen. ”Det stämmer. Det var jag som ringde samtalet, fick Kovac att komma till Rom och berättade sen vilket hotell det var när jag väl hade kommit dit och var ensam med pojken. Låg ni bakom attacken på Eos?”

Främlingen nickade. ”Och vi upptäckte viruset ombord på Golden Sky’ och alla de andra fyrtionio kryssningsfartygens tvätterier som ni mixtrade med. Samtliga behållare finns nu på ett biologiskt högrisklaboratorium i Maryland.”

”Förstår ni inte att världen är dömd till undergång? Jag hade kunnat rädda hela mänskligheten.”

Främlingen skrattade. ”Vet ni hur många galningar som har påstått att världen är dömd till undergång de senaste århundradena? Vi skulle få slut på mat på 1980-talet. Oljan skulle ta slut på 1990-talet. Befolkningen skulle passera tio miljarder år 2000. Alla de här förutsägelserna var fel. Man ville ju för sjutton lägga ner det amerikanska patentverket år 1900 eftersom allt som kunde uppfinnas redan var uppfunnet. Jag ska berätta en liten hemlighet för er: man kan inte förutspå framtiden.”

”Där har ni fel. Jag vet vad som väntar. Alla med nåt som liknar en hjärna kan se det. Om femtio år kommer civilisationen att svepas bort av en tidvattensvåg av våld när nation efter nation inser att de inte kan föda sina medborgare. Det kommer att leda till anarki av bibliska proportioner.”

”Så lustigt att ni nämner det.” Mannen tog fram en pistol han hade haft gömd bakom ryggen. ”Jag har alltid gillat biblisk rättvisa. Öga för öga, och allt det där.”

”Ni kan inte döda mig. Arrestera mig. Ställ mig inför rätta.”

”Så att ni får ett forum där ni kan framföra era galna idéer? Jag skulle inte tro det.”

”Snälla.”

Vapnet hostade till. Cooper kände hur han blev träffad och när han rörde vid halsen kände han att något satt fast i huden, men hans klolika händer var inte smidiga nog för att kunna ta bort det.

Cabrillo såg på i tio sekunder medan sömnmedlet från bedövningspistolen strömmade genom Coopers kropp. När Cooper slöt ögonen och sjönk ihop tog Cabrillo fram en kommunikationsradio. Några sekunder senare svängde en stor ambulans in på uppfarten och två sjukvårdare kom ut med en bår mellan sig.

”Några problem?” frågade Eddie och rullade in båren tillsammans med Franklin Lincoln.

”Nej, men efter att ha pratat med honom känns det som om jag behöver en dusch. Jag har träffat många knäppgökar i mina dar, men den här tar priset.”

Linc lyfte utan ansträngning upp Cooper från soffan och la honom på båren. Så fort Cabrillo hade hittat Coopers pass och hans enkelbiljett till Rio de Janeiro i en kökslåda, skyndade de ut från huset. En granne hade kommit ut för att se vad som stod på.

”Han har fått en hjärtattack”, sa Juan till henne medan han höll upp ambulansdörrarna så att Linc kunde köra in båren.

Fyrtiofem minuter senare kom ambulansen till Los Angeles internationella flygplats, och tio timmar efter det landade Bolagets Gulfstreamplan på Gardermoen, fem mil norr om Oslo.

De återsåg Jannike Dahl som hastigast på flygplatsen. Hon hade låtit Eric Stone eskortera henne hem. När Eric tackat nej till hennes inbjudan till att visa honom Oslos sevärdheter och han sagt att han behövde återvända till båten, hade Juan tagit honom åt sidan och förklarat att hon inte var intresserad av att han skulle se hennes hemstad. Eric hade frågat vad hon egentligen var ute efter och ordföranden hade varit tvungen att förklara det. Röd i ansiktet och full av otyglad entusiasm hade Eric snabbt tackat ja till hennes erbjudande.

Det krävdes ytterligare en etapp norrut till Tromsö och en tur med helikopter för att slutligen nå målet. Cooper hade hållits nedsövd under hela resan och övervakades noggrant av Julia Huxley.

Den här sommardagen gnistrade glaciären som den finaste kristall i eftermiddagssolen. Utanför dalen låg temperaturen runt tretton grader, men på isen var det bara precis över noll.

George Adams hade flugit dit dem med en MD-520N — ersättningen för hans lilla Robinson. Den här helikoptern var större än den förra och det krävdes vissa modifieringar av hangarhissen, men den var också betydligt starkare och snabbare. Och eftersom avgaserna från motorn gick ut genom stjärten, för att kompensera för den stora rotorns propellermotstånd i stället för att vara beroende av ytterligare en liten rotor, var den betydligt tystare. ”Oregon” låg precis utanför kusten och Adams skulle flyga dem dit så fort de var klara.

Cooper var halvt vid medvetande när de landade men han förstod inte var de befann sig förrän det hade gått ytterligare en kvart.

”Var är vi? Vad har ni gjort?”

”Nog känner ni igen er här, dr Cooper”, sa Juan med ett oskyldigt tonfall. ”Fast å andra sidan kanske ni inte gör det. Det har ju trots allt gått mer än sextio år sen ni var här senast.”

Cooper stirrade uttryckslöst på honom, så Cabrillo fortsatte. ”Det var en sak som jag inte förstod, och det var hur ett virus som upptäcktes av nazisterna och som senare gavs till deras japanska allierade kunde hamna i era händer. Det fanns inget skrivet om hurdet upptäcktes, eller hur det fördes till Filippinerna — inget som gav nån fingervisning om vad man hittade här.

Det fanns bara en rimlig förklaring i mina öron. Ni upptäckte det själv. Det finns faktiskt ganska detaljerade beskrivningar av nazisternas ockupation av Norge, och mitt team hittade nåt intressant. Ett fyrmotorigt spaningsflygplan av typ Kondor sköts ner över just den här glaciären natten den 29 april 1943. Alla i besättningen dödades utom en — en skytt vid namn Ernst Kessler.”

Cooper ryckte till när han hörde namnet nämnas.

”Det jag tycker är så intressant är att Kessler är samma ord som det engelska ’cooper’. Är det inte ironiskt? Och det förlag du grundade för att ge ut din bok, vad var det nu det hette? Raptor Press, vill jag minnas — är det en slump att en kondor är en sorts rovfågel, raptor på engelska? Jag tror knappast det.”

Cabrillo öppnade helikopterdörren och knuffade ut Kessler/Cooper på isen. I alla sina mellanhavanden med Cooper hade Juan hållit tonen lätt, nästan vänlig. Men plötsligt kokade ilskan över och han blev rasanade. ”Vi upptäckte också att efter flygplanskraschen antogs Kessler av Gestapo och fick sin medicinska utbildning på ett trevligt ställe som hette Auschwitz. Hans sista order före krigsslutet var att flytta över till den tyska ambassaden i Tokyo. Jag förmodar att det var en täckmantel för att ni skulle arbeta för Enhet 731 i Filippinerna.”

”Ni borde ha dött den där natten och besparat världen mycket elände. Jag har haft att göra med både mördare från al-Qaida och sovjetiska torterare och många galningar däremellan, men ni är den mest ondsinta människa jag nånsin har träffat. Ni hade kunnat presentera en av de största upptäckterna i världshistorien, kanske ursprunget till en av de mest älskade historierna i Bibeln, men i stället brydde ni er bara om att sprida död och förintelse.”

”Jaha, Kessler, nu har ni skördat det ni har sått, och i kväll när jag äter middag och tänker på att ni fryser ihjäl härute, då ska jag le.” Cabrillo stängde dörren. ”Nu sticker vi.”

”Vad händer nu?” frågade Julia när helikoptern flög över utkanten av glaciären och ut över öppet vatten.

”Han dör.”

”Jag menar, med arken.”

”Jaså, den. Jag har redan kontaktat Kurt Austin på NUMA. Han sa att de ska tänka ut ett sätt att övertala den norska regeringen att låta dem göra en grundlig undersökning av den där glaciären. Eftersom det antika fartyget har kopparbotten borde det inte vara nåt problem att hitta det.”

”Jag undrar vad de hittar.”

Juan såg drömskt på henne. ”Tja, vem vet, kanske alla världens djur, två och två.”

Max Hanley satt på en bänk i närheten av Griffith Park Observatory och tittade ut över de centrala delarna av L.A. En skugga for över hans ansikte och när han tittade upp stod hans son Kyle framför honom. Max sa inget utan tecknade åt honom att sätta sig. Han kände hur ilskan strålade ut från pojken som värmevågor.

Kyle stirrade ut i fjärran, så Max studerade hans profil. Det fanns en hel del av hans mamma i dragen, men han såg lite av sig själv också. Medan han tittade rann en ensam tår nedför Kyles kind, och som om en dammlucka hade öppnats började Kyle gråta — djupa, flämtande snyftningar som lät som om hans själ slets i bitar. Han klamrade sig fast vid sin pappa och Max tog honom i sin famn.

”Förlåt mig, pappa”, snyftade Kyle.

”Det är klart att jag förlåter dig.”

För det är vad pappor gör.

Table of Contents

Dödligt virus

–––

Prolog

Kapitel 1

Kapitel 2

Kapitel 3

Kapitel 4

Kapitel 5

Kapitel 6

Kapitel 7

Kapitel 8

Kapitel 9

Kapitel 10

Kapitel 11

Kapitel 12

Kapitel 13

Kapitel 14

Kapitel 15

Kapitel 16

Kapitel 17

Kapitel 18

Kapitel 19

Kapitel 20

Kapitel 21

Kapitel 22

Kapitel 23

Kapitel 24

Kapitel 25

Kapitel 26

Kapitel 27

Kapitel 28

Kapitel 29

Kapitel 30

Kapitel 31

Kapitel 32

Kapitel 33

Kapitel 34

Kapitel 35

Kapitel 36

Kapitel 37

Kapitel 38

Kapitel 39

Epilog